Jag tror att det finns ett samspel mellan berättare och lyssnare.
Får du några jedivibbar?
Folk känner djupt för Star Wars.
Och särskilt folk som är uppvuxna med det sen ung ålder känner ett starkt band.
Jag märker ofta att folk är väldigt måna om-
-att det skildras på rätt sätt och med respekt.
Det har betytt så mycket, och de vill se det fortsätta-
-och känna att det är konsekvent.
Vi har tur att vi har Lucasfilm och Kathy-
-och hela gruppen som är så stöttande och uppmuntrande.
Inkommande skepp, identifiera er.
Jon gav mig manuset till säsongsavslutningen-
-som jag läste och älskade.
Det var actionspäckat.
Det hade fina karaktärer och var känsloladdat.
En karaktär som dök upp i slutet av manuset kallades för Plo Koon.
Jag visste att Plo Koon var en jedi från prequeltrilogin.
"Hur ska den se ut?", undrade jag. "Kom, jag vill prata med dig."
Och då avslöjade han att karaktären inte var Plo Koon, utan Luke.
Jag var tvungen att hämta mig.
Och jag ville veta, för jag har känt Jon länge.
"Menar du allvar? Är det på riktigt? Kommer han tillbaka?"
"Han kommer tillbaka."
Jon godkände det. Det är första gången jag säger det på 15 månader, två år.
"Luke Skywalker."
Vi fick aldrig säga det.
Plo Koon ska agera, och sen kan vi redigera det på olika sätt.
Fortfarande, när vi pratar om det, använder vi kodord.
Vi yttrar inte de två orden.
Om det är nån i galaxen som man är okej med-
-att ta grabben från mandaloriern, så är det Luke.
Jon och jag brukar tänka...
Om han och jag är ense om nåt sånt, kommer resultatet nog att bli bra.
Men om jag hade sagt "inte Luke", så skulle Jon försökt komma på nåt annat.
Men det kändes rätt för bägge två.
Kraften rör sig kring honom.
Varje rörelse som du gör är du steget före.
Min upprymdhet försvann när jag kände det tunga ansvaret för karaktären.
Förutom alla tekniska överväganden-
-om hur vi skulle gestalta Luke Skywalker från den tidsperioden-
-kände jag ett ansvar för att skildringen skulle passa in i The Mandalorian.
För det är lätt hänt att Luke kommer in och tar över hela handlingen.
Vi pratade mycket när vi skrev, spelade in och redigerade-
-om hur mycket Luke som var lagom och vad som skulle bli för mycket.
För att hitta balansen.
Konstigt nog är han ett grepp.
Han är visserligen inte bara en budkille, men ingen av karaktärerna tappar hakan.
"Luke Skywalker! Han som sprängde dödsstjärnorna."
De tänker inte så. Han är en jedi, en mytisk gestalt.
För ingen av dem har egentligen sett en jedi.
Det var intressant, och jag kände, precis som Jon och Dave-
-att det är en balansgång som vi klarar av.
Vi kan ändå få det att kännas som The Mandalorian, men bredda det lite.
Det var en ingående diskussion.
Man går från "Är det han?" till "Hur kan det vara han?"
Vi insåg när vi tittade, att man är i förnekelse-
-hur uppenbart vi än gjorde det.
Man tror inte att det är han när han tar av huvan.
Den bilden var bara tvungen att funka-
-för det var som en önskedröm som skulle gå i uppfyllelse.
"Är det verkligen Luke?"
Vi ville sätta Mark Hamill i centrum-
-för man kan inte ha Luke Skywalker utan Mark Hamill.
Eller rent tekniskt kan man det, men vi ville ha den äkta varan.
För Mark är Luke Skywalker.
Jag blev kontaktad av Jon and Dave-
-som ville att jag skulle ta en titt på The Mandalorian.
De sa att de gärna ville höra min åsikt.
Jag borde ha fattat direkt.
När jag kom bad de mig att göra rösten-
-till en karaktär i baren.
Jag är en jägare på jakt efter uppdrag.
Tyvärr är inte prisjägarskrået längre verksamt på Tatooine.
Han gör ofta inhopp som röstskådespelare i andra Star Wars-projekt.
-Hur ska vi kunna tacka dig? -Vinn kriget.
Så det var normalt att kontakta honom.
Men vi visade honom en massa saker, innan nåt hade sänts.
Vi visade avslöjandet i avsnitt ett.
Han blev jätteförtjust och gillade det verkligen.
Han gillade riktningen vi tog.
Så vi berättade vad vi funderade på att göra.
Det är meningslöst att göra motstånd, min son.
Mellan originaltrilogin och uppföljarna gör man ett stort tidshopp-
-så det är mycket som inte har berättats.
Jag antog att de skulle ta en skådespelare i rätt ålder.
Jag tänkte inte så mycket på det.
"Jaha, de vill skildra Luke efter Jedins återkomst."
"Vem blir skådisen?"
När de sa att de skulle använda föryngringstekniken från Marvelfilmerna-
-blev jag helt paff.
Jag var tvungen att tänka innan jag svarade.
Men jag kände att det var en möjlighet som var helt oväntad-
-och som nästan var som ett ansvar.
Om de vill att jag gör det, hur kan jag säga nej?
Under julhelgen, i december 2019, körde Jon och jag hem till Mark.
Vi tog med oss manuset och Luke Skywalkers utstyrsel.
Och vi hade med oss Grogu. Mark tog emot oss så gästvänligt.
Jon och jag satt med Marks fru medan han läste manuset på sitt arbetsrum.
Vi satt som på nålar-
-för det var inte självklart att han var intresserad.
Han känner sig beskyddande gentemot karaktären, med rätta.
Peyton och jag försökte bara hålla oss lugna.
Vi gör det här för att vi är fans, så såna här stunder...
Även när man har vant sig-
-finns det vissa ögonblick som känns så overkliga.
Han kom ut och var stormförtjust.
Jag tror att en stor sten föll från Jons bröst när det hände.
När det känns så övertygande vet man att man är på rätt spår.
Och om vi träffade rätt skulle det betyda så mycket för så många.
Särskilt för Mark.
Att låta honom visa Luke i den stunden blir en hyllning-
-samt en kulmination av de två säsongerna om det här barnets resa.
Vi ses igen. Det lovar jag.
Mark var exalterad, han var på och undrade hur vi skulle åstadkomma magin.
Bra fråga, för det visste vi inte än.
Kathy Kennedy deltog i samtalet på ett tidigt stadium.
Och hon är först och främst en enastående producent.
Producenter kommer på sätt att åstadkomma saker-
-som är kreativt spännande för berättare.
Hon förstår hur man skapar en miljö-
-där vi har verktygen vi behöver för att utforska och vara kreativa.
Dessutom vet hon vad som krävs för att vårda idéer-
-och förstår vikten av vad det betyder när man träffar rätt.
En av de stora utmaningarna med serien är hur ambitiös den är.
Förväntningarna på utförandet är lika höga som med långfilmerna.
En del av arbetet handlar om att jobba med våra duktiga och erfarna artister.
De måste få material som gör att de förstår vilket resultat vi vill ha.
Det unika med visuella effekter-
-eller teknik som kan användas för effekter-
-är att de kan komma från så många olika håll.
De kan komma från teknikens värld eller nåns källare.
Att vara öppen för att bli inspirerad-
-av teknik i den yttersta framkanten utgör en stor del av arbetet med serien.
När vi insåg att vi ville visa en yngre Luke Skywalker-
-undersökte vi alla tekniker som finns.
Det finns ett par olika vägar man kan ta på den här nivån.
De överlappar lite, men för enkelhetens skull:
Man kan ha en helt datoranimerad karaktär-
-baserad på inskannat material, research och filmmaterial, som med moff Tarkin.
Ditt arbete överträffar alla förväntningar.
Det är lätt att se vad det rör sig om-
-men alla nya verktyg och mer processorkraft-
-har snabbt gjort tekniken bättre.
En annan föryngringsteknik-
-är det som retuscherare gör när de suddar ut rynkor och sånt.
Sen finns deepfake, där man använder maskininlärning för att extrapolera-
-från enorma mängder inmatade bilder.
Man matar in bilder från nätet-
-eller som i vårt fall, filmmaterial på karaktären i den åldern.
Det skapar en katalog av ansiktsuttryck, ansikten, blickar, ljussättningar.
När skådespelaren sen agerar-
-räknar AI:n ut vilket ansiktsuttryck som motsvarar det-
-från de existerande i katalogen av ansikten.
Den ersätter alltså ansiktet man filmar med en fotorealistisk bild som matchar.
Genom att matcha ansiktena-
-skapas illusionen av att den yngre versionen rör sig.
Men egentligen är det foton som är utvalda av en fantastisk algoritm-
-som hämtar rätt blick och ansiktsuttryck från katalogen av ansikten.
Vi undersökte alla tre tekniker.
Jon ville veta vad som vad det senaste inom tekniken.
Så Landis Fields låstes in på mitt kontor-
-och fick agera sin egen projektgrupp och leka med deepfake.
"Hur långt kan vi gå?"
"Kan vi få en deepfake som går att använda i serien?"
"Får vi till likheten så?"
Landis är en lysande art director, designer, modellör-
-och något av en galen vetenskapsman.
Han är precis den sortens människa som vi älskar på ILM.
Vi låste in honom, på fullt allvar.
Vi låste in honom i ett rum av sekretesskäl-
-och han satt vid sin dator och gjorde så här hela dagarna.
Han hade som en kommandocentral-
-som körde deepfaketester om och om igen.
Vem som helst kan ladda ner programvaran och testa att göra deepfakebilder.
Sen måste man mata in informationen som behövs för att bygga upp ansiktet.
I fallet med Mark Hamill matade vi in videomaterial från filmerna.
Vi har ju tillgång till 4K-versionen, så vi matade in allt vi kunde.
Det var första gången vi använde tekniken-
-så vi hittade också Marks intervjuer på nätet.
Allt vi kunde hitta för att bygga upp data som skulle användas för ansiktet.
Vi kan inte åka tillbaka i tiden och filma Luke som vi vill-
-så vi fick använda väldigt specifikt källmaterial.
Jag letade till och med runt på nätet-
-och hittade BBC-intervjuer med Mark Hamill-
-som hade bra ljussättning.
Så vi fokuserade på många saker.
Man måste lita på teknikerna, så att de får en att se okej ut.
Med den tidens deepfaketeknik-
-kände vi oss tvungna att förlita oss mer på de beprövade teknikerna-
-snarare än deepfake.
Så vi ville verkligen fokusera på digital föryngring.
Jag hade fått lite erfarenhet av tekniken på Ant-Man-filmerna.
I den första föryngrades Michael Douglas från 70 års ålder till 40.
I den andra föryngrades Michael, Michelle Pfeiffer och Laurence Fishburne.
Det fanns ett företag som heter Lola som gjorde det mesta av arbetet.
Vi kontaktade Lola angående det, och så fick de leda arbetet på plats.
Vi hade två skådespelare: Mark Hamill och en ersättare som hette Max.
Vi filmade bägge två på plats-
-och vi hade redan filmat Max med hela ensemblen.
Rollbesättningen var också ett problem. Vi jobbade med Sarah Finn och sa-
-att vi ville hitta nån som liknar Mark strax efter Jedins återkomst.
Men en audition var omöjlig-
-så vi gjorde en lista med folk som hon trodde kunde passa.
Vi lät honom läsa för en annan roll-
-och berättade i efterhand. Han var en bra samarbetspartner.
Under repetitionen stod du lite åt höger. Jag vill gärna ha dig i mitten.
Vi såg varandra agera och försökte anpassa oss till varandra.
Jag tittade i monitorn, och bilden är ju liten-
-men jag tänkte: "Han är mer lik mig än vad jag är."
Det var kusligt, den killen. Och han är en bra skådespelare.
Det jag tycker är mer magiskt än tekniken-
-är att se Mark försöka lära nån att bli en yngre version av honom.
Om man skalar bort alla verktyg och alla processer-
-är det en väldigt fin sak.
Kom, lilla vän.
Jag ville så gärna prata med mig själv, sjuåringen som jag tror finns inombords-
-för att påminna mig själv om var jag var och vad jag bevittnade.
Det kanske är för att jag är engelsman, men jag försökte bete mig professionellt.
Jag tog inget foto med honom och jag sa inte att jag var ett stort fan-
-men innerst inne var det så vi alla kände.
Okej, titta vem som kommer tillbaka och går nerför korridoren.
Vi filmade Mark på själva inspelningsplatsen-
-som var imperiekryssarens brygga, i "The volume"-
-och lät honom agera fritt.
Och omedelbart efteråt-
-tog vi honom till vår ljusrigg, som vi kallar för Ägget-
-och han fick göra om det han precis hade gjort.
När man gör det separat kan man få ultrahögupplösta ansiktstexturer-
-och absolut kontroll över tekniska aspekter-
-som ljussättning, positionering och timing.
Sen tar vi båda skådespelarprestationer, den på inspelningsplatsen och den i Ägget-
-och använder dem för att få slutresultatet.
Själva Ägget består av tusentals små LED-lampor-
-som vi kan styra och animera och ljussätta som på inspelningsplatsen.
Vi kan lägga till interaktiv belysning. Så det påminner om The volume.
Vi gjorde en tagning eller replik-
-och sen gick vi igenom dagstagningarna och redigerade ihop det-
-så att Jon, Dave och Peyton kunde välja ut en tagning.
Sen lämnade vi över till Trent på Lola, som programmerade in det i Ägget.
Medan vi filmade klipptes tagningarna ihop och matades in i Ägget.
Vi fick göra det på en dag.
En dag med Mark, en dag med Ägget...
Det var en lång dag, vilket ni säkert kan föreställa er.
Och det skulle vara hemligt.
Folk som inte behöver vara här? Lämna plats, tack.
När karaktärerna skulle filmas på inspelningsplatsen-
-var de flesta ute i Simi Valley, för Robert Rodriguez avsnitt.
Så filmteamet som skulle stanna när Mark Hamill kom till inspelningen-
-var det minsta möjliga som behövdes för jobbet-
-för att ge oss bästa möjliga chans att hålla det hemligt.
Jag sa: "Ni behöver inte oroa er för mig."
"Jag lärde mig bevara hemligheter för länge sen."
"Den i Rymdimperiet slår tillbaka höll jag tyst om i 1,5 år."
Men det var före sociala medier.
Det krävs bara en person som jobbar på filmlabbet.
Nån som färgkorrigerar... Det finns så många okända variabler.
En person kanske ser den och skriver på sociala medier:
"Gissa vad jag såg."
Det var ett sånt där tillfälle när alla bet på naglarna ända till slutet.
Varenda dag innan avsnittet släpptes-
-googlade vi "The Mandalorian" för att läsa de senaste nyheterna.
Och dubbelkollade att karaktären som måste hållas hemlig inte läcktes ut.
Alla visste att Rosario skulle spela Ahsoka-
-och att Temuera skulle spela Boba.
Allt läckte ut, vi tillkännagav inget.
Det blir fler och fler läckor-
-och man vill ha skeppet i hamn innan det hela är över.
Vi fick hålla Mark hemlig.
Så vi skapade villospår i manuset, skisser som inte föreställde Luke-
-och tillfälliga visuella effekter för karaktären Plo Koon.
Det är välkänt bland hängivna fans att Plo Koon är min favoritjedi.
Så om Plo Koon läcktes ut skulle många människor tänka:
"Självklart, för Dave gillar Plo Koon."
Så vi försökte lägga ut olika villospår.
Vi hade ett digitalt Plo Koon-huvud på skådespelaren i dagstagningarna-
-så att det såg ut som han.
I den första säsongen lyckades Jon hålla Grogu hemlig.
Men han visas upp i avsnitt ett.
I säsong två var vi tvungna att ta oss igenom hela säsongen-
-till slutet av sista avsnittet utan att det avslöjades.
I efterhand är det ett mirakel att det förblev hemligt-
-och jag är själaglad, för det var magiskt att folk fick upptäcka det i realtid.
Vi samlades i klipprummet för att se Peytons grovklippta version.
Vi var sju stycken, och sex av oss hade tårar i ögonen.
Det var spektakulärt.
Och sen kom insikten:
"Oj, det här funkar. Nu måste vi ändra hans ansikte."
Först då insåg vi ansvaret vi hade-
-för att få det att funka med de visuella effekterna.
Det var skrämmande.
Det är en karaktär som folk känner sen över 40 år, eller hur?
Man blir berörd bara av att se karaktären igen.
Särskilt i den här serien.
Och för fansen...
Jag var tretton när Stjärnornas Krig släpptes, så jag är uppvuxen med den.
Min inre fanboy har alltid velat se-
-honom när han var som starkast som jedi efter Jedins återkomst.
Nu fick vi chansen.
Det borde bli lite skador, och sen ser man Kraften...
Jag skämtade med George:
"När Jedins återkomst slutar är det över för mig."
Det är som att ägna tre filmer åt att berätta-
-hur James Bond fick sin rätt att döda, och sen är det över.
Ingen Agent 007 med rätt att döda, Goldfinger, Agent 007 ser rött.
Och jag skojade bara, men det slog mig att han gick från att vara bondpojke-
-till att bli lärling och sen jedi, och sen är det över.
Man får aldrig se hans bedrifter som jedi.
Så det var trevligt att ta en liten titt på vad han gjorde-
-innan han grundade jediakademin, men efter Jedins återkomst.
Den sista korridorsscenen är crescendot.
Vi har sett honom röra sig på varje däck.
Vi diskuterade att det är lätt hänt-
-att man gör honom orimligt skicklig.
Men jag tänkte: "Det intressanta är att han har fått träning"-
-"men jag vet inte vem han har tränats av."
Så han måste vara skickligare än i Jedin återkomst-
-men i grunden är det fortfarande samma sorts teknik.
Och hans och Ahsokas teknik borde skilja sig.
Tekniskt sett har hon fått mycket mer träning än han.
Hon är den äldre, vilket folk inte minns, på grund av när karaktärerna skapades.
Så det ligger mycket tanke bakom varje detalj.
Han fick samma look som i Jedins återkomst.
Jag mindes den väl, för jag var biovärd då och såg den ofta.
Intressant nog är färgen på Lukes klädsel i filmen inte den man tror.
Vi fick fatta beslut som: "Den är brun, men ser svart ut."
Det är nåt dramatiskt med det.
Så vi kände att den borde se svart ut.
Klädseln valdes för att skapa tvetydighet kring hans övergång till den mörka sidan-
-med tanke på att hans strypgrepp på gamorreanerna.
Det är en del av Lukes berättelse, som inte tillhör vår berättelse.
Men om vi inte hade den looken-
-skulle det skilja sig från folks kollektiva minne-
-om hur Luke Skywalker såg ut då.
Vi pratade om miljontals saker.
Lyckligtvis är Peyton Reed och Dave jättefans-
-så vi tittade på foton och bestämde sånt ihop.
Och sen ner. Är det en nedåtrörelse eller bara näven?
-Bara näven, tror jag. -Okej.
Vad gör Luke till Luke? Vilka ansiktsuttryck gör Luke till Luke?
Vilken ljussättning gör Luke till Luke?
Om man tittar på filmmaterialet-
-ser han lite annorlunda ut i varje scen och bild.
När man går in på detalj-
-och analyserar formen på hans kind och näsa...
Det är samma person, men i olika ljus kan han se annorlunda ut.
I Jabbas palats, med väldigt skarpt ljus, ser han ut på ett visst sätt.
På Endor, när ewokerna hänger honom uppochner, ser han helt annorlunda ut.
Så om man radar upp bilder på Luke från de olika filmerna-
-pekar folk ut olika bilder-
-på vad som överensstämmer med hur de tänker sig Luke.
Och så jobbade vi också.
Vi tittade på en sak, det kan vara en frisyr-
-en kroppsställning, ett leende eller en viss blick.
Folk hade olika åsikter om huruvida det var likt.
Vi experimenterade med olika saker.
Vi ändrade på frisyren.
Den fick täcka öronen eller bli längre i nacken.
Vi ändrade på halsbredden, gjorde kragen högre, axlarna lägre...
Allt det var för att testa när vi hade gått för långt.
När var det inte längre likt honom?
Digitala ansikten är den svåraste visuella effekten som finns.
Det är inte bara tekniskt svårt eller för att tekniken är ny-
-utan för att alla människor är experter på ansikten.
Det finns en inneboende magi i en människas ansikte.
Och alla har sitt sätt att läsa av ett ansikte.
Och dessutom är det ett välkänt ansikte-
-som betyder så mycket för så många människor.
Må Kraften vara med dig.
Alla aspekter är viktiga.
Allt från X-vingen, ljussabeln, ljussabelns färg-
-till stridsstilen, manteln och avslöjandet-
-bygger upp en förväntan om vad man vill se.
När man har köpt det här som tittare-
-så funkar ansiktet och rösten bättre, eller hur?
Plötsligt får man till ett ögonblick-
-där önskningen infrias av berättelsen och handlingen-
-och man bara smäller av.
Men om en enda sak misslyckas, så spårar allt ur.
Folk tror att det hänger på en enda sak och säger: "Ja, men ansiktet..."
Visst, men det är många andra saker som styr om folk köper det eller inte.
Det är först i det sista avsnittet som vi faktiskt hör musik-
-från originaltrilogin.
Är du en jedi?
Ja.
Fram till dess har det bara varit originalmusik av Ludwig.
Det är första gången man hör John Williams musik.
Och vi får aldrig underskatta John Williams betydelse.
För det tillhör det som gör Star Wars till Star Wars.
Att vi inte använde de temana i serien förrän i den stunden-
-var för att spara ett mäktigt verktyg-
-som jag tror bidrar till att sälja de visuella effekterna.
Han vill inte följa med dig.
Han vill ha ditt tillstånd.
För många år sen, jag tror 1993-
-regisserade jag en dokumentär bakom kulisserna på Forrest Gump.
ILM experimenterade med grejer som att få JFK att tala-
-och president Johnson och folk som Forrest Gump möter.
Jag minns att Ken Ralston och Bob Zemeckis-
-och de som jobbade med filmens visuella effekter-
-förde den diskussionen i början av 90-talet.
"Vi har bara börjat få grepp om den här tekniken som ett hjälpmedel."
Men det kommer en tid när den blir så avancerad-
-att den kan användas på riktigt dåliga sätt.
Ett verktyg är varken bra eller dåligt i sig självt.
Det hänger på hur man använder det.
Vi försöker tillämpa en etik-
-och bara använda verktygen på goda sätt.
Det är som trollkarlens lärling i Fantasia.
Man får tillgång till en ny teknik, precis som Musse fick magiboken.
Magiboken gjorde att mopparna kunde bära hinkar och arbeta åt honom.
Så är det med alla tekniker.
Det finns oavsiktliga konsekvenser med innovationer-
-om man inte är medveten om vad de är kapabla till.
När det gäller deepfake...
Vi utforskar tekniker för att få Luke Skywalker att se ung ut-
-för det måste skildras så här.
Vi berättar hur vi gör och visar grejer vi inte har utvecklat.
Det är grejer som redan finns.
Det är en påminnelse att det kan användas i syften-
-som är vilseledande och skadliga.
Det som är bra är att vi kan säga:
"Det är ett par år kvar tills det blir omärkbart."
Men i framtiden kommer man inte kunna se skillnaden.
Och det gjorde oss fundersamma-
-för när man märker det är det ett roligt samtalsämne.
Men folk insåg inte att hans röst inte är verklig.
Den unge Luke Skywalkers röst-
-är en skapelse av ett program som heter Respeecher.
Det är en neuralt nätverk som får information och som lär sig.
Jag hade material på Mark från den tiden.
Vi hade eftersynk från ursprungsfilmerna-
-en ljudbok från den tiden-
-och Star Wars-radioteater som han också hade gjort.
Jag hade rena inspelningar som matades in i systemet-
-så att det neurala nätverket fick lära sig datan.
Datorn samplar ljud och tonfall från en ung Mark Hamill-
-och skapar en röst som låter som den Luke Skywalker.
Han är stark i Kraften, men talang utan träning är ingenting.
Man inser att det blir allt svårare att lita på sina ögon och öron.
Den goda nyheten är att tekniken förmodligen...
Tekniken kommer inte att försvinna i varje fall.
Men om folk som förstår tekniken kan föregripa såna här saker...
Nu pratar man om blockkedjeteknik, som vi pratar om kedjekod.
Min kedjekod har funnits i pansaret i 25 år.
Det här är jag. Boba Fett.
Vi anspelade på att alla kan identifieras med blockkedjor.
Jag funderar på om vissa bilder, eller videor som är officiella-
-kan få nån sorts stämpel.
Nåt som bevisar dess äkthet.
För det blir allt svårare att skilja falskt från äkta.
Om vi vet det kan vi utveckla teknik som åtgärdar det.
Man kan ha märken, som visar var en bild kommer ifrån, i blockkedjan.
"Hur har den redigerats eller förändrats? När skapades den?"
Såna kännetecken kräver ingen databas eller ett centralstyrt organ.
Men teknikjättarna skulle kunna samarbeta-
-om en standard för verifiering som de har på sociala medier.
Jag vet att ett citat är äkta om personen har ett blått verifieringsmärke-
-som visar att de har nån betydelse och är värd att bli verifierad.
I Fantasia kommer trollkarlen tillbaka-
-och lyckas återställa saker som Musse gjorde i all hast.
Eftersom Musse använde tekniker-
-eller i det här fallet magi, som han inte förstod följderna av.
Den goda nyheten är att vi har underbara tekniker, som bara blir bättre.
En del av vårt ansvar, ert och mitt-
-är att hålla ett öga på det och se hur vi kan hjälpa till-
-att maximera nyttan och samtidigt eliminera nackdelarna.
Som barn anade man inte att man skulle jobba med Star Wars.
Jag tror att det känns speciellt för Jon att ha en karaktär som Grogu-
-som kan stå bredvid R2-D2, i samma bild, och prata med honom.
Det kan man inte föreställa sig.
Och det är ett stort ansvar att ställa de karaktärerna bredvid varandra.
Jag minns Jons min.
När vi pratade om scenen sa jag: "Om vi ska ha Luke, får man R2 också."
Och Jon bara: "R2...!"
Det var min favorit som barn.
Gud, vad jag ville ha... De hade inte ens leksaksversioner, bara små figurer.
Om radiostyrda versioner hade funnits då hade jag smällt av.
Man kan se folks inre barn.
Och jag såg den unge Jon som såg Star Wars för första gången.
Han stod inför mina ögon när jag nämnde R2.
Så jag gjorde genast en teckning på R2 som pratar med Grogu.
Vi ville ha en scen som liknar när Wicket träffar R2.
Vi animerade om hans små lampor i efterhand. Det var faktiskt kul.
Linsen längst fram som rör sig visar vad han känner och tänker.
Vi använde en animering från Jedins återkomst-
-och animerade om den för scenen.
Så vi fick använda nåt från Jedins återkomst på R2.
Tagning!
Det var redan mycket känslor med Mark Hamill klädd som Luke Skywalker-
-i vår rymdskeppskorridor.
Det kändes som en dröm. Väldigt märkligt.
När jag hade hämtat mig rullade R2-D2 in.
Ögonblicket när R2-D2 kom var då jag bröt ihop.
Jag vet inte varför, och det kändes fånigt-
-men jag blev tårögd.
"Jag måste komma ihåg det här."
Jag blir fortfarande rörd. Jag vet verkligen inte varför.
Jag vet inte varför.
Men det visar hur djupt det går.
Det påminner om ens barndom och hur man kände då.
För dagens barn representerar Grogu det som R2 och Yoda representerade för mig.
Det är en magisk och speciell karaktär som vi tar god hand om, hoppas jag.
Grogudockan är så verklig, som en déjà vu av Yoda.
För Yoda var så verklig för mig.
När jag tittade på avsnitten sa jag: "Jag måste träffa barnet."
Och det är motiverat-
-för jag är den enda som har erfarenhet av den arten.
Gå, du.
Du hör hemma med honom, han är din sort.
Det var viktigt att slutet byggdes upp sakta men säkert-
-rent känslomässigt-
-för att publiken ska reagera på att den karaktären dyker upp-
-och att Mando och Grogu skiljs åt.
Jag pratade med Jon om slutet på E.T.
Man tillbringar en hel film med E.T. och Elliot-
-och sen måste E.T. ge sig av.
Hela det slutet där Spielberg går runt-
-och man ser känslorna mellan E.T. och Elliot-
-och E.T:s mamma och bror och alla i scenen.
Och så hör man John Williams fantastiska musik.
Jag ville ha lite av det i Star Wars-universumet.
Vi ska inte vara rädda för känslan när nåt tar slut-
-och för mig var det det vinnande med avsnittet.
Det kändes befogat.
Att skilja karaktärerna från varandra fick många hjärtan att brista.
Okej, kompis. Dags att gå.
Var inte rädd.
Det var intressant att titta på Peytons avsnitt.
Jag tittade med familjen-
-och kom inte ihåg den exakta handlingen i avsnittet.
Så jag fick en klump i halsen.
Inte bara på grund av karaktären, känslorna-
-och den spektakulära musiken-
-men också för att jag äntligen kunde andas ut.
"Nu vet hela världen. Nu kan vi släppa det vi har burit på."
Jag kanske kan säga "Luke Skywalker" nu? Jag vet inte.
Att se reaktionerna var en höjdpunkt i min karriär.
Det var ett sånt ögonblick man kan räkna på ena handens fingrar.
Man känner sig tacksam för att man har det här jobbet-
-och att höra Peytons reaktion och Daves reaktion, och särskilt Marks.
När Mark såg det... Vi lever i intressanta tider.
Vi lever i en tid då folk gärna tycker till offentligt.
Man kan välja att ta del av den informationen och feedbacken.
Jon skickade länkar till reaktionsvideor som var helt...
Jag ser sällan sånt här med publik.
Vuxna män som grät och folk som skrek för full hals...
Det var jättekul för mig att se att de tyckte om det så mycket.
Vi älskar fansen. Utan dem skulle jag inte sitta här och prata med dig.
De är de lojalaste, mest passionerade människorna-
-som jag nånsin har stött på.
Jag känner en djup tacksamhet för deras entusiasm under årens gång.
Det förväntade jag mig aldrig, och jag värdesätter det verkligen.
Vårt jobb är underbart på många sätt, och andra tycker nog det också-
-för att vi får berätta historier, jobba med effekter-
-vi får uppleva saker och åka till Celebration.
Det är också roligt att stå och se nån...
Som sagt, jag fick en inblick i hur Jon upplevde Star Wars som barn.
Jag satt med Peyton och såg teamet stirra på Mark.
För de kom ihåg vad det betydde för dem.
Man inser att man skapar nåt som ger folk den upplevelsen.
Det känns tillfredsställande. I slutändan ska Star Wars kännas tillfredsställande.
En uppmuntrande känsla för dig, familjen, barnen och så vidare.
Många Star Wars-fans är i en ålder när de inte är Luke Skywalkers längre.
De är föräldrar som vinkar av sina barn som åker i väg till college.
Det trevliga med mytologier och berättelser-
-och världen som George skapade, är att det finns arketyper av alla åldrar.
Och därför har det blivit generationsöverskridade.
Precis som jag såg den första filmen med min pappa-
-sitter många i tv-soffan med sina barn.
De kanske tittar av olika skäl och gillar olika saker.
Men jag gillar det, i dagens uppdelade nöjeskonsumtion-
-där alla tittar på det som är utvalt för dem-
-och alla har sin egen inloggning och sin egen favoritplattform.
Att man kan ha stunder där flera familjemedlemmar-
-tittar på samma sak och delar upplevelsen.
Det är det bra tv och bra filmer handlar om.
Och jag är väldigt glad och stolt över-
-att The Mandalorian har såna egenskaper.
Det är ett bra sätt att introducera nästa generation för Star Wars.
INSPELNINGEN AV SÄSONG 2-FINALEN
Översättning: Dann Ling Svensk Medietext