Jeg tror det er et samspill
mellom fortellere og publikum.
Virker dette jediaktig?
Folk har sterke følelser for Star Wars.
Særlig folk som vokste opp med det,
føler en forbindelse til det.
Jeg føler stadig at folk er opptatt av
at det håndteres korrekt og respektfullt.
Det betydde mye for dem, og de vil det skal fortsette
og føles som om det er konsekvent forbundet.
Vi er så heldig at både Lucasfilm og Kathy,
hele gruppa vi har, er utrolig støttende og oppmuntrende.
Innkommende fartøy, identifiser deg.
Jon ga meg manuset til sesongfinalen.
PEYTON REED REGISSØR
Jeg elsket det.
Det hadde mye action
og mange bra figurer og følelser.
Men én figur kom inn på slutten,
og i manus het han Plo Koon.
Plo Koon var en jedi fra forløper-trilogien, tror jeg.
Hvordan visualisere det?
Han sa: "Kom hit. Jeg vil snakke med deg."
Han sa at det ikke var Plo Koon,
men Luke. Og jeg trengte et øyeblikk.
Jeg måtte vite det. Jon og jeg har vært venner lenge,
og jeg sa: "Er det sant?"
"Kommer fyren tilbake?" Han sa: "Ja."
Jon godkjente dette, og jeg sier det etter lang tid.
"Luke Skywalker."
Vi fikk ikke si det.
Plo Koon gjør framføringen,
og i etterproduksjonen kan vi få masse alternativer.
Vi snakker fremdeles om det vi gjorde med kodenavn.
Vi uttaler ikke de to ordene.
Er det én person i galaksen som det var greit
tok ungen fra mandalorianeren,
må det være Luke.
Vanligvis tenker Jon og jeg ofte...
Er han og jeg enige om noe sånt,
går det nok bra.
Men hadde jeg sagt: "Aldri i verden. Luke..."
Jon ville ha respektert det. "La oss løse det."
Men det føltes riktig for oss begge.
Selv Kraften som bare beveger seg rundt ham.
Så alle bevegelsene dine er et skritt fram.
Jeg gikk fra begeistring til å føle tyngden
av ansvaret for denne figuren.
For ved siden av de tekniske hensynene
om hvordan vi skulle levendegjøre den periodens Luke Skywalker,
var det et ansvar i fortellingen
for at det skulle føles organisk i The Mandalorians kontekst.
For det kan lett skje at du bringer Luke inn i Mandalorian,
og det tilraner seg alt dramaet.
Vi hadde mange samtaler
under skrivingen, filmingen og klippingen
om hvor mye Luke som var nok og hva som var for mye
og å finne en balanse.
Han er en innretning.
Han er ikke noe bud.
Ingen av figurene har ærefrykt:
"Det er Luke Skywalker. Han sprengte Dødsstjernene."
Det er ikke bakgrunnen deres. Han er en jedi. En mytisk figur,
for ingen av dem har egentlig møtt en jedi.
Det var interessant. Jeg følte, som Jon og Dave, tror jeg,
at vi kan finne den rette balansen,
og vi kan fortsatt få det til å føles som The Mandalorian,
mens vi utvider paletten.
Det var en detaljert diskusjon.
Vi diskuterer skuespillere.
Hvordan vil de funke?
Da vi så det, innså vi at man fornekter ting,
uansett hvor opplagt vi gjorde det.
Du tror ikke det er ham når hetten tas av.
Det opptaket, av alle, måtte fungere,
for det skulle bli en ønskeoppfyllelse:
"Er det virkelig Luke?"
Vi ville ha Mark Hamill i forgrunnen,
for man får ikke tilbake Luke Skywalker
uten Mark Hamill.
Teknisk sett kan man vel det.
Men vi ville ikke. Vi ville ha den virkelige fyren.
Vi ville ha Mark her. Han er Luke Skywalker.
Jeg ble kontaktet av Jon og Dave,
som ba meg komme og se på The Mandalorian.
De ville gjerne høre min mening.
Det burde ha avslørt dem.
Jeg dro til dem, og de ba meg skape en stemme
for en figur i kafeen.
Jeg er dusørjeger. Jeg vil ha jobb.
Dessverre driver ikke Dusørjegerlauget lenger på Tatooine.
Han har ofte ukrediterte gjesteroller
som stemmeskuespiller for andre Star Wars-prosjekter.
-Hvordan takker vi deg? -Vinn krigen!
Så det virket fornuftig å ta ham med.
Men vi viste ham mye av materialet
før noe hadde blitt sendt.
Vi viste ham den første episoden med avsløringen.
Og det grep ham. Han likte det.
Han likte det vi gjorde med det.
Vi fortalte ham hva vi tenkte å gjøre.
Det er meningsløst å stå imot, min sønn.
Da de gikk fra den opprinnelige trilogien til oppfølgerne,
var det et stort opphold
med masse ufortalte historier.
Men jeg tenkte at de brukte en skuespiller i passende alder.
Jeg tenkte ikke mye på det.
Jeg tenkte: "Vil de fortelle
"om Luke etter Jediridderen vender tilbake, hvem bruker de?"
Da de sa at de skulle bruke foryngelsen
de brukte i Marvel-filmene,
ble jeg overrasket!
Jeg svarte ikke straks, men måtte tenke over det.
Men jo mer jeg tenkte: "Dette er en helt uventet
"mulighet,
"men som nesten var et ansvar."
Med andre ord, om de vil jeg skal gjøre dette,
hvordan kan jeg si nei?
I jula 2019
kjørte Jon og jeg hjem til Mark.
Vi tok med manus og Luke Skywalkers kostymer.
Og Grogu.
Mark var så elskverdig, vi kom inn.
Jon og jeg satt hos Marks kone
mens han leste manus inne på kontoret,
så vi var kjempespente,
for han ville ikke nødvendigvis være interessert.
Han beskytter figuren sin, med rette.
Peyton og jeg prøvde å ikke tørne helt.
Vi gjør det fordi vi er fans, og det er slike øyeblikk...
Du kan bli vant til å lage dette,
men i noen øyeblikk vil du bare... Det er uvirkelig.
Han kom ut og var begeistret.
Og jeg tror en stor byrde ble løftet av Jon
da det skjedde.
Når det føles overbevisende,
vet du at du er inne på noe.
Vi visste at om vi klarte dette,
ville det bety mye for mange.
Særlig for Mark.
Å la Luke komme inn i dette øyeblikket
og la det være en feiring og en kulminasjon av to sesonger
om dette barnets reise.
Vi ses igjen.
Jeg lover.
Mark ville være med og gjorde seg klar til å se
hvordan vi skulle skape magien.
Som er bra fordi vi måtte finne det ut.
Vi brakte Kathy Kennedy inn tidlig.
Og Kathy er først og fremst en stor produsent.
Og produsenter setter i gang ting
som er kreativt spennende for fortellerne.
Ikke bare forstår hun hvordan man skaper et miljø
med alle verktøyene vi trenger
for å utforske, eksperimentere og skape,
men vet også hva som trengs for å klekke ut ideer,
og forstår betydningen av når man gjør det riktig,
hva det kan bety.
En av utfordringene med serien er at den er svært ambisiøs.
Det forventes at den er så perfekt som spillefilmene.
Noe av dette er å jobbe
med de talentfulle og erfarne tegnerne våre
og gi dem meningsfullt materiale der de forstår
hva suksess betyr i opptakene.
Det unike med visuelle effekter-teknologi
eller teknologi for visuelle effekter,
er at den kan komme fra mange ulike steder.
Den kan komme fra teknologien eller fra en kjeller.
Og å være åpen for inspirasjon
for avansert teknologi fra hvor som helst
er en vesentlig del av serien.
Da vi innså at vi ville vise en yngre Luke Skywalker,
så vi på alle tilgjengelige teknikker.
Man kunne gå noen grunnleggende veier på dette nivået.
De overlapper litt, men for enkelhets skyld:
Man har en helt datagenerert versjon av en figur
basert på skanninger, research og gamle opptak,
og det brukte de til stormoff Tarkin.
Arbeidet deres overgår alle forventninger.
Man ser lett hva det er,
men alle nye gjengivelsesverktøy og behandlingskraft
gjør det bedre veldig fort.
Det fins en annen teknikk
som ligner arbeidet til en airbrushkunstner:
å fjerne rynker og slikt.
Så er det deepfake, der du bruker maskinlæring
for å ekstrapolere fra en enorm mengde...
...inntak av bilder.
Du mater bilder, fra Internett,
eller, i vårt tilfelle, fra alle eksisterende opptak
vi har av den figuren på den tida,
og det skaper et bibliotek av uttrykk, ansikter, utseender, lysscenarier.
Og når skuespilleren framfører det,
begynner KI å finne ut hvilket uttrykk som tilsvarer
et i ansiktsbiblioteket.
Så det erstatter ansiktet du fotograferte
med et fotorealistisk bilde det velger og setter sammen.
Så ved å sette sammen de tingene
skaper det en illusjon av at du ser en yngre versjon bevege seg,
men du ser fotografier
som nøye velges av en utrolig robust algoritme
som trekker inn riktig øyelinje eller uttrykk
fra ansiktsbiblioteket.
Så vi så på alle disse tre teknikkene.
Jon var interessert i hvor teknologien er nå.
Så han fikk Landis Fields stengt inn på kontoret mitt,
som sin egen gruppe som prøvde ut deepfake.
"Vi presser dette til grensen."
"Kan vi bruke en versjon av deepfake i serien?"
"Er det slik vi finner likheten?"
Landis er en strålende art director, designer, modellør
og en slags gal vitenskapsmann.
Han er en type som vi elsker på ILM.
Vi låste ham virkelig inn på et rom.
Av hensyn til personvern og hemmelighold,
og Landis satt ved maskinen sin,
og gjorde dette dagen lang, bokstavelig talt.
Og han har et kommandosenteroppsett
og kjører deepfake-tester om og om igjen.
Alle kan laste ned programmet
og prøve å lage slike deepfake-bilder.
Når du har programvaren,
må du gi den informasjonen den trenger for å gjenoppbygge ansiktet.
Så for Mark Hamill
la vi inn mange bilder fra originalfilmene.
Vi har tilgang til 4K-versjonen av serien,
så vi la inn så mye informasjon vi kunne.
Fordi det var første gang vi brukte denne teknikken,
fant vi intervjuer med Mark på nett.
Alt vi fant som økte datamengden
for å skape et ansikt.
Vi kan ikke gå tilbake i tid og filme Luke slik vi vil,
så vi måtte bruke svært spesifikke kildeopptak.
Jeg lette på Internett
og fant eldre intervjuer med Mark Hamill
med god lyssetting.
Så vi var oppmerksomme på mange ting.
Du må ha stor tillit til at teknikerne
får deg til å se bra ut.
Slik deepfake-teknologien var den gangen,
føltes det som om vi måtte basere oss på
tradisjonelle teknikker
snarere enn deepfake.
Så vi ville fokusere på foryngelsesprosessen.
Jeg har litt erfaring med foryngelsesteknologi
i Ant-Man-filmene.
I den første forynget vi Michael Douglas
fra 70 til 40 år.
I den andre gjorde vi det med Michael, Michelle Pfeiffer og Laurence Fishbourne.
Selskapet Lola
hadde brukt det meste av denne teknologien,
så vi kontaktet Lola og snakket med dem om det
og fikk dem til å ha tilsyn i studio.
Vi hadde to skuespillere: Mark Hamill
og bildedobbeltgjengeren Max.
Og vi filmet begge på settet.
Vi hadde også filmet Max tidligere med alle skuespillerne.
Det var også mye jobb å hyre ham,
fordi vi måtte jobbe med Sarah Finn og si:
"Vi må finne noen
"som fysisk ligner Mark slik han var
"like etter Jediridderen."
Vi kunne ikke besette rollen på vanlig vis, men laget en liste med folk
hun visste kunne være riktig,
og vi leste med ham til en annen rolle
og fortalte ham hva det var, og han samarbeidet godt.
På den prøven var du litt til høyre.
-Jeg vil ha deg i midten. -Helt i midten.
Vi ville se hverandre i scenene og prøvde å matche hverandre.
Jeg så på skjermen, og bildet er lite,
men jeg tenkte: "Herregud, han ligner mer på meg enn meg."
Han var uhyggelig.
Og en god skuespiller.
Det som er mer magisk enn teknologien,
er å se Mark prøve å lære noen å være en yngre versjon av seg selv.
Fjerner du verktøyene og prosessene fra det,
er det vakkert og sjarmerende.
Kom, småen.
Jeg ønsket desperat en samtale med meg selv,
en sju år gammel gutt som jeg tror fortsatt er inni meg,
for å minne meg selv på
hvor jeg er i dag og ser på.
Kanskje er det engelskmannen i meg,
som ennå er profesjonell.
Vi tok ikke noe bilde sammen, og jeg sa ikke:
"Jeg er en fan", men...
Innerst inne følte vi alle det.
Ok. Se hvem som kommer tilbake, og de er på vei bortover korridoren.
Vi filmet Mark på settet
til broen til impereikrysseren i Volume
og lot ham drive framføringen.
Like etter det
fulgte vi ham til lysriggen vår, som vi kaller Egget,
og gjenskapte alt han hadde gjort.
Men ved å gjøre det separat kan vi få ultrahøy oppløsning av ansiktet
og få total kontroll over svært tekniske ting
innen lyssetting, posisjonering og timing.
Da kan vi ta begge de framføringene,
den på settet og den i Egget,
og oppnå sluttresultatet med begge.
Selve Egget er en samling av tusen små LED-lamper
vi har kontroll over og kan animere.
Vi kan angi matchende lys på settet.
Vi kan legge til interaktiv lyssetting,
så det er ikke så ulikt selve Volume.
Vi gjorde et opptak, vi sa fram en replikk.
Så klippet vi råopptakene
der Jon, Dave og Peyton valgte replikken de skulle si.
Så ga vi det til Trent på Lola.
Og de programmerte det inn i Egget,
så mens vi filmet, gjorde de sirkelopptak
og matet inn i Egget samtidig.
Vi måtte gjøre alt dette på én dag.
Én dag med Mark, én dag med Egget
var en svært lang dag, som du sikkert kan tenke deg.
En del av hemmeligholdet.
Noen som ikke trenger å være her oppe? Vennligst gå, takk.
Selv når vi skulle filme med disse figurene på settet,
var det meste av selskapet på location i Simi Valley
for Rodriguez' episode.
Så filmcrewet som skulle holdes igjen
til når Mark Hamill gikk på settet,
var det minst mulige teamet vi trengte for å få arbeidet gjort.
For å gi oss best mulig sjanse til å holde dette hemmelig.
Jeg sa til folka: "Ikke bekymre dere for meg.
"Jeg lærte å holde på en hemmelighet for lenge siden.
"Jeg måtte holde på Imperiet-hemmeligheten i halvannet år."
Men det var før sosiale medier.
Jeg sa: "Alt som trengs, er én person som behandler filmen i en lab,
"fargekorrigering, det er så mange variabler og ukjente faktorer.
"Én person som ser det og skriver på sosiale medier:
"Gjett hva jeg så i dag."
Det var en stund
der alle bet negler til siste slutt.
Hver dag før episoden ble sendt,
googlet folk "The Mandalorian",
bare for å se siste informasjon.
Dobbeltsjekket at figuren
vi visste vi måtte holde hemmelig, ikke ble lekket.
Alle visste at Rosario skulle bli Ahsoka.
Alle visste at Temuera skulle bli Boba.
Alt lekket, vi hadde ikke kunngjort noe.
Men gradvis kommer det lekkasjer,
og du vil ha skipet i havn før alt er ferdig.
Vi måtte holde Mark hemmelig.
Det gikk fra å skape villedninger i manus,
skape kunst uten Luke
og midlertidige visuelle effekter for figuren Plo Koon.
Mange innbitte fans vet at Plo Koon er favorittjedien min.
Om manuset med Plo Koon kom ut, ville mange tro:
"Selvsagt, for Dave liker Plo Koon."
Vi prøver å skape lag av intriger.
Vi satte et digitalt hode på skuespilleren.
Så det så ut som Plo Koon.
I den første sesongen klarte Jon å holde
Grogu hemmelig, men han ble vist på slutten av første episode.
Vi måtte komme oss gjennom hele andre sesong
til slutten av siste episode uten at det ble avslørt.
Det er et mirakel at det forble hemmelig,
og jeg er begeistret,
for det var magisk at folk oppdaget det i sanntid.
Jeg husker første gang vi gikk inn på klipperommet.
Peyton hadde et opptak.
Seks av sju hadde tårer i øynene.
Det var spektakulært.
Så innså vi:
"Jøss, dette fungerer. Vi må endre ansiktet hans."
Først nå innså vi hva det er...
Ansvaret vi har for å få dette øyeblikket til å fungere,
når de visuelle effektene er ferdige. Skremmende.
Folk har hatt et forhold til denne figuren i 40 år.
Det er en følelse som oppstår av å se den figuren igjen.
Så avgjort av å se den figuren i denne serien.
Også for fans...
Jeg var 13 da den første Star Wars-filmen kom,
så jeg vokste opp med Star Wars.
Det var alltid en fan av meg som ville se
hvordan han er i full jedimodus, etter Jediridderen vender tilbake.
Vi fikk gjøre det.
Det bør være noe skade, og så er det Kraften...
Jeg spøkte med George og sa:
"Når Jediridderen vender tilbake slutter, er det over for meg."
Og det er nesten som å bruke tre filmer på å fortelle
hvordan James Bond fikk sin rett til å drepe. Og så er det slutt.
Ingen Dr. No, ingen Goldfinger, ingen Med hilsen fra Moskva.
Og jeg spøkte,
men det slo meg at han gikk fra gårdsgutt
til lærling til jedi.
Og så er det slutt. Det er ingen fortellinger om ham som jedi.
Det er fint å ta en sjelden kikk
på hva han gjorde før han grunnla Jediakademiet,
men etter Jediridderen.
Den siste gangen er crescendoet, ikke sant?
Vi har sett ham bevege seg på alle dekk.
Vi hadde en diskusjon
om det ble lett å gjøre ham overdrevent dyktig,
men jeg tenkte: "Det interessante er opplæringen hans,
"men jeg vet ikke hvem som har lært ham fekting."
Så stilen hans måtte være bedre enn i Jediridderen,
men fundamentalt med samme fekteteknikk.
Og hans og Ahsokas teknikk bør være svært forskjellig.
Teknisk sett har hun mye mer opplæring enn ham.
Hun er overordnet ham. Det er det vanskelig å huske
på grunn av perioden figurene ble til i.
Så vi vurderer hver detalj nøye.
Han skulle se ut som i Jediridderen vender tilbake.
Jeg visste det, for jeg jobbet på en kino da den gikk.
Jeg så den ofte.
Lukes kostyme fra Jediridderen har ikke den fargen du tror.
Vi måtte tenke slik: "Det er brunt, men ser svart ut."
Det er noe dramatisk ved dette.
En del av det var: "Det bør se svart ut."
De brukte kostymet for å antyde
at han kunne ha blitt ond.
Han brukte kraften til å kvele gamorreanerne.
Det er en del av historien om Luke som vi ikke ser.
Men brukte vi ikke den stilen,
ville det avvike fra folks kollektive hukommelse
om hvordan Luke Skywalker ser ut da.
Vi hadde masse samtaler.
Og heldigvis er Peyton Reed og Dave store fans,
så vi ser alle på bilder og tar avgjørelser sammen.
Og gå ned. Er det en nedadgående bevegelse eller bare neven?
-Det er nok bare neven. -Ok.
Hva gjør Luke til Luke? Hvilke uttrykk?
Hvilke lysscenarier?
Det er veldig interessant om du ser på opptakene.
Han virker annerledes i ulike scener og opptak.
Og ser du nærmere på det
og analyserer formen på haka og nesen hans,
samme person, men med ulike lyssettinger
kan det virke forskjellig.
I Jabbas palass,
i skarpt lys, ser han ut på en spesiell måte.
Og mens han henger opp ned på Endor
i fangenskap, ser han annerledes ut.
Stiller du opp portretter av Luke i de filmene,
vil folk se på ulike bilder
av hvordan de ser for seg Luke.
Det var det samme da vi jobbet.
Vi så på noe, f.eks. en frisyre,
en positur eller et smil
eller et glimt i figurens øye.
Og folk hadde ulike inntrykk av om det lignet godt.
Så vi eksperimenterte med ulike ting.
Vi endret håret, la det over ørene
eller lot det falle i nakken.
Vi forandret på halsen, brettet opp kragen, senket skuldrene.
Alt dette er en test
for å se når vi gikk for langt og likheten stoppet.
Digitale ansikter er de vanskeligste visuelle effektene.
Ikke bare fordi det er teknisk vanskelig
eller at teknologien er ny.
Det er fordi alle er en ekspert på ansikter.
Det er noe magisk og naturlig ved et menneskeansikt.
Og alle leser et menneskeansikt på sin egen måte.
I tillegg er ansiktet så kjent
og betyr mye for mange.
La Kraften være med deg.
Alt ved dette er viktig.
Fra oppbyggingen av X-wing, til lyssabel, til lyssabelfarge, til kampstil,
til utendørs med kappen, til framvisning,
skaper en forventning om å ønske dette.
Når du ønsker dette fordi du blir revet med,
fungerer ansiktet og stemmen bedre, ikke sant?
Plutselig har du et fusjonsøyeblikk
der ønskeoppfyllelsen møter forventningen i historien,
hva den forteller. Det er stort, og alt skjer.
Men mislykkes noe av dette, sporer det av resten.
Jeg tror folk fokuserer på én ting og sier: "Tja, ansiktet..."
Ok, men det er sikkert mye annet
som avgjør om det overbeviser.
Det er første gang i den siste episoden at vi hører musikk
fra den opprinnelige trilogien.
Er du en jedi?
Ja.
Alt fram til da hadde vært originalmusikk av Ludwig.
Først da hører du John Williams-musikk.
La oss aldri undervurdere John Williams' betydning,
fordi den er med på å definere Star Wars.
Og å ikke bruke den musikken i serien
og så bruke den her, er virkningsfullt.
Alle de tingene bidrar til den visuelle effekten.
Han vil ikke bli med deg.
Gi ham lov.
For mange år siden, jeg tror i 1993,
regisserte jeg en dokumentar om Forrest Gump med Robert Zemeckis.
Da laget ILM ting der JFK,
president Johnson og folk Forrest Gump møter, snakker.
Jeg husker at Ken Ralston, Bob Zemeckis
og alle visuelle effekter-folka på den filmen
snakket om dette tidlig på 90-tallet:
"Vi har nettopp begynt å bruke denne teknologien
"som hjelpemiddel."
Men en gang blir den så sofistikert
at den kan brukes til å skade.
Et verktøy er verken bra eller dårlig i seg selv.
Det er bruken av verktøyet,
og vi prøver å handle etisk
ved å bare bruke det til noe godt.
Som i Trollmannens læregutt i Fantasia,
har man en ny teknologi tilgjengelig,
slik Mikke hadde trolldomsboka.
Og boka lot ham
få moppene til å bære bøttene og jobbe for ham.
All teknologi er slik,
og oppfinnelser kan ha uønskede konsekvenser
om du ikke skjønner hva tingene kan gjøre.
Og i tilfellet deepfake,
mens vi utforsker de ulike teknologiene
for å få Luke til å se ung ut til en historie
vi må fortelle slik, og vi sier dere hvordan
og viser at vi ikke utviklet dette,
dette er alt tilgjengelig.
Det minner oss på at det kan brukes til noe
som er mer villedende og skadelig.
Det fine er at vi kan peke på det og si:
"Det er ennå noen år til vi ikke merker det."
Men én gang vil du ikke se forskjell.
Og det fikk oss til å tenke på det, for når du vet at det er der,
er det morsomt og noe å diskutere.
Men folk vet ikke at stemmen hans ikke er ekte.
Stemmen til den unge Luke Skywalker
er syntetisert med programmet Respeecher.
Det er et nervesystem du mater med informasjon.
Jeg hadde arkivmateriale av Mark på den tida.
Vi hadde ADR-opptak fra originalfilmene,
ei lydbok hadde han lest inn på den tida
og Star Wars-radioteater fra samme periode.
Jeg matet de rene opptakene inn i systemet,
og de kunne kutte det opp og mate nervesystemet med det.
Datamaskinen sampler lyder fra den unge Mark Hamill
og skaper en framføring som høres ut som Luke Skywalker.
Kraften er sterk i ham,
men talent trenger opplæring.
Du skjønner at det blir vanskeligere
å stole på sansene innen dette.
Den gode nyheten er at teknologien antakelig...
Teknologien er kommet for å bli.
Men andre som forstår teknologi,
om vi kan forutse dette...
Selv nå er det blokkjedeteknologi, som i kjedekoder.
Kjedekoden min har vært i denne rustningen i 25 år.
Dette er meg. Boba Fett.
Vi henspilte på at alle har
en blokkjede-legitimasjon.
Jeg lurer på om visse bilder eller videoer som offentliggjøres offisielt,
kan ha et stempel med det.
Når du ser noe du vet er ekte.
Fordi det har blitt vanskeligere å skille falskt fra sant.
Og vet vi det, har vi teknologi som kan ta seg av det.
Det å ha tilknyttede symboler
som har bildets opphav bygd inn i blokkjeden
og informasjon om endringer og opprettelse.
Slike identifikatorer krever ikke en database eller en sentralmyndighet.
Men om de store teknologiselskapene møttes og sa:
"Finn på en bekreftelsesstandard", de gjør det på sosiale medier.
Jeg vet at om noen virkelig sier noe og det bekreftes med en standard,
og om de er en viktig person,
så anses de som noen de vil bekrefte.
Som i Fantasia, når trollmannen kommer
og han kan gjøre om på det Mikke gjorde.
Fordi han brukte teknologi,
eller her magi, som han ikke forstod alle konsekvensene av.
Den gode nyheten er
at vi har masse vidunderlig teknologi for å fortelle historier.
Det blir bare bedre.
En del av vårt ansvar, deres og mitt,
er å holde øye med det og se hvordan vi kan hjelpe
med å maksimere fordelene og redusere eller fjerne ulempene.
Vokser du opp med Star Wars, tror du aldri at du vil lage det.
For Jon tror jeg det er spesielt å ha en figur som Grogu
som kan snakke med R2-D2 i samme bilde.
Det kan du aldri forestille deg.
Og det er et stort ansvar å føre de figurene sammen.
Jeg husker Jons ansiktsuttrykk.
Vi snakket om scenen, fordypet oss i den,
og jeg sa: "Får vi inn Luke, får du Artoo."
Og Jon sa: "Artoo".
Favorittfiguren min da jeg var liten.
Herregud. De hadde ikke leker av ham, bare små figurer.
Kunne jeg få en radiostyrt en,
som de har nå, ville jeg ha gått fra vettet.
Når du ser noens indre barn,
og i Jon så jeg barnet som først så Star Wars.
Det var foran meg da jeg nevnte Artoo.
Så jeg laget en tegning der Artoo snakker med Grogu.
Jeg sa: "Øyeblikket vi ønsker,
"er som når Wicket møter Artoo."
I etterproduksjonen reanimerte vi lysene hans. Det var gøy.
For den bevegelige linsen
som viser humøret og tankene hans,
tok vi en animasjon fra Jediridderen vender tilbake
og reanimerte den for scenen og satte den inn der.
Så vi brukte noe fra den filmen på Artoo.
Og vær så god!
Det var alt intenst fordi...
Herregud, her er Mark Hamill kledd som Luke Skywalker,
på settet vårt i et stjerneskip.
Det føltes som en drøm. Det var så rart.
Jeg var i orden. Så rullet R2-D2 inn.
Og jeg hadde et øyeblikk mens R2-D2 var der,
og jeg... Da brøt jeg sammen.
Jeg forstod ikke hvorfor det føltes dumt.
Men jeg begynte å gråte.
Og jeg sa: "Få huske dette øyeblikket."
Selv nå er jeg rørt.
Men jeg forstår ikke hvorfor.
Jeg forstår ikke hvorfor.
Men det viser hvor dypt det stikker
og hva det berører fra barndommen og hvordan du følte det da.
For en generasjon av barn
representerer Grogu noe Artoo
og Yoda representerte for meg.
Det er en magisk, spesiell figur vi tar godt vare på, håper jeg.
Grogu-dukken er så troverdig.
Déjà vu med Yoda. Han var så virkelig for meg.
Da jeg så episodene, tenkte jeg:
"Jeg må møte barnet", og med god grunn,
for bare jeg har erfaring
med arten.
Kom igjen.
Du hører til hos ham. Han er en som deg.
Serieavslutningen måtte bygges opp sterkt og langsomt
og med følelser
om hvordan publikum reagerte på figurens utseende
og Mando og Grogus atskillelse.
Jeg snakket mye med Jon om slutten på E.T.
At du er sammen med E.T. og Elliott en hel film.
Og så må E.T. dra.
Og Spielbergs avslutning
der du ser følelsene mellom E.T. og Elliott.
Følelsene til E.T.s mor og bror, alt i den scenen,
og alt gjennom John Williams' musikk.
Jeg sa: "La oss føre litt av det inn i Star Wars-universet."
La oss ikke være redde for den følelsen på slutten.
For meg var det det viktigste i episoden.
Og vi lyktes visst, for å skille de to figurene
på slutten av den sesongen knuste mange hjerter.
Greit, kompis. På tide å dra.
Ikke vær redd.
Det interessante med å se på Peytons episode, 208,
jeg så den med familien min,
så det var et hull i muskelminnet
om hvordan episoden var.
Jeg ble på gråten da jeg så den.
Ikke bare ved å se figuren og følelsene
og selvsagt den flotte musikken,
men det var å endelig kunne føle
at nå vet verden det.
Nå kan vi slippe ut følelsene vi har hatt hele tida.
Kanskje jeg kan si: "Luke Skywalker"? Jeg vet ikke.
Det å se reaksjonene var et høydepunkt i karrieren.
Det var et unikt øyeblikk
som gjør deg takknemlig for at du driver med dette.
Og å høre reaksjonene til Peyton, Dave og særlig Mark.
Da Mark så greiene... Og vi lever i ei interessant tid.
Folk viser følelser.
Og du kan dykke ned i elva
med informasjon og tilbakemeldinger.
Jon sendte meg lenker til reaksjonsvideoer som var...
For jeg får ikke se slikt blant publikum.
Se voksne menn gråte.
Og folk som skriker høyt.
Det var spennende å se dem like det så godt.
Vi elsker fansen. Uten dem ville ikke vi to snakket sammen.
De er de mest lojale og lidenskapelige menneskene
jeg har møtt.
Jeg er dypt takknemlig for entusiasmen deres.
Jeg forventet det ikke og verdsetter det virkelig.
Denne jobben er flott på mange måter, og folk syns nok det
fordi vi får fortelle historien og har effekter,
fordi vi får disse opplevelsene og drar på Celebration.
Men det er også flott å stå på siden
og se noen...
Som sagt, så jeg Jons indre barn som opplevde Star Wars.
Jeg sitter der med Peyton. Crewet stirrer på Mark,
og du skjønner at de husker hva det betydde for dem.
Du forstår at du har vært med på å lage noe
som gir folk den opplevelsen.
Den gode følelsen Star Wars i bunn og grunn skal gi.
Noe oppløftende i deg, familien og barna dine.
Mange Star Wars-fans er i den alderen
at de ikke lenger er Luke Skywalker.
De er foreldre som tar avskjed med barna
som drar på skolen eller til college.
Det fine med en god myte og historie
og verdenen George skapte,
er at det er plass til alle arketyper.
Derfor er flere generasjoner opptatt av dette.
Slik pappa tok meg med på den første Star Wars,
sitter mange på sofaen med barna.
De kan se på av ulike grunner, like ulike ting.
Men i en fragmentert underholdningsøkonomi
der alle ser på ting som er skreddersydd for dem,
og alle har sin egen innlogging
og plattform de liker å se på,
liker jeg et øyeblikk der flere familiemedlemmer
ser på det samme og deler en opplevelse.
Det er det god TV og gode filmer handler om,
og det er jeg stolt av
at The Mandalorian har i seg.
Det er en flott måte å presentere Star Wars for en ny generasjon på.
FINALEN AV SESONG 2 BLIR TIL
Norske tekster: Jon Sæterbø