Vi börjar härifrån, och så går den hit.
God morgon, allihop!
Välkomna till säsong två av "Huckleberry".
Välkomna tillbaka!
KIM RICHARDS INSPELNINGSLEDARE5
Eller välkomna hit för första gången. Jag heter Kim och är inspelningsledare.
Andra säsongen! Hurra!
Jättebra.
-Vad heter du? -Kayden.
Som Hayden?
Då kan vi börja.
Välkomna tillbaka.
Det kommer att bli mycket strid och mycket springande.
Mycket koreografi.
Ett par steg fram, och luta dig framåt.
Andra säsongen... Man kliver rätt in i en värld.
De blåser liv i de här figurerna.
Det är häftigt. Elektriskt.
Det som är viktigt för mig i säsong två är att väcka tittarnas engagemang-
-skapa nya saker, introducera nya figurer och färdas till nya planeter-
-och samtidigt bevara den underbara nostalgi vi har i Star Wars-traditionen.
Det är så här vi vill att Boba Fett ska se ut.
Det är så vi känner igen honom.
Efter att ha etablerat vad serien går ut på-
-finns det nu utrymme för lekfullhet-
-och samtidigt skapa en mer djuplodande upplevelse.
Det funkar jättebra.
Ska jag vara här?
Spetsen där var intressant...
Akta.
Ser alla mig här?
Den här scenen kommer-
-efter lite miljöskapande bilder på rymdskeppet.
Vi befinner oss i hangar 35-
-en liten bit från där Millennium Falcon brukade tanka.
Med Amy blir det inte alltid som planerat. Det får vi vara beredda på.
Det var härligt att jobba med Jon som regissör.
Han vet vad han vill och älskar arbetet med skådisarna.
Han backar, du backar... Det smäller inte riktigt än.
Du står och undrar vad det är frågan om. Jag älskar den här Leone-känslan.
Vi zoomar in, man ser bomberna och huvudet som rör sig...
Närmare än så här kommer vi inte.
Det ska se ut som att om han släppte taget skulle den springa sin väg.
Han vet hur man berättar historier. Han ser helheten.
Annars kan folk haka upp sig på detaljer och hoppas att allt ska falla på plats.
Men det är vi skådespelare som ska fånga ögonblicken.
Han ska fånga helheten.
I första säsongen ville jag ha en helhetsblick som exekutiv producent.
Men jag har alltid velat sitta i regissörsstolen och ha direktkontakt-
-och pröva sånt som kanske vore för vågat för en som inte känner serien lika väl.
Jag har kunnat utmana mig själv.
Kraytdraken är ett bra exempel på hur Jon tar nåt lite obskyrt från filmerna-
-och lyfter fram det i fokus.
STAR WARS: ETT NYTT HOPP
Han tog ett skelett som vi såg en skymt av i Ett nytt hopp-
-gav det kött på benen och skapade det stora monstret i första avsnittet.
Dougs gäng gjorde ett fantastiskt jobb med att komma på hur varelsen skulle se ut.
KONCEPTBILDER
Det var en riktig utmaning. Jon höjde verkligen ribban.
Han bad oss att skapa nåt spektakulärt inom de givna ramarna.
Vi hade sett skelettet, men bara huvudet och halsen.
Hur skapar man en hel drake utifrån det?
LJUSMÄTNING FÖR VISUELLA EFFEKTER
En rolig idé som vi fick var-
-att den kunde få fler ben ju äldre den blev.
Utifrån det kunde vi bygga vidare, göra den större och mer dramatisk-
-och pröva gränserna med Jons spektakulära manus som grund.
EFFEKTER I TIDIGT SKEDE
Draken var riktigt stor när Jon godkände den, femtio meter lång.
Och när Jon väl gav sig in i arbetet blev den ännu större.
När vi började titta på draken i miljön, så kändes den inte så skräckinjagande-
-så vi gjorde den större.
När den var 180 meter lång sa Jon: "Nu ser det bra ut."
Sen var frågan hur vi skulle lösa att den tog sig fram i marken.
Vi kom på lösningen att den gör sanden omkring sig flytande-
-med ljudvågor av nåt slag, så att den kan simma i sanden.
Den är hela tiden dold. Vi ser aldrig hela draken.
Det är som med hajen i Hajen.
Ju mindre man visar, desto bättre och mer fantasieggande är det.
Vi står vid ingången till The Volume.
När jag skriver nya miljöer funderar jag på vad vi kan skapa här inne.
Vi har gjort utemiljöer, grottor, istunnlar... Vi har skapat mycket här.
Nu har vi skapat en underjordisk arena som hade varit svår att bygga.
The Volume har blivit större i säsong två.
Den är 30 meter lång och 3,5 meter hög.
Vi har fått fantastisk ny färghanteringsteknik från ILM-
-som hanterar pixlarna på skärmen på ett nytt sätt.
Jag vrider på himlen för att få till en bättre bildkomposition.
Vi har även kunnat göra scener med svagare ljus, mörka scener. Det var fantasiskt.
-Ska vi titta på väggkonsten? -Absolut.
Den där har jag gjort. Min 18-åriga son var också här och målade.
Jag bara... "Det där har du gjort förut, pappa."
Jag älskar den här miljön. David Choe började som graffitikonstnär.
Han undrade varför det inte fanns nån graffiti i Star Wars.
Jag sa: "Jag ska regissera en serie nu, vill du komma och fixa det?"
Så David Choe har målat de här kulisserna.
Han sa att det handlar om lager, att graffiti handlar om lager.
Det ska bli en väggmålning med flera generationer av graffiti.
Jag gillar nördighetsnivån i det här.
Vi har låtit jaworna klottra längst ner, eftersom de inte är så långa.
Det är ett levande konstverk.
Jag får utlopp för mina barndomsdrömmar. Det är underbart.
Jon lät mig hoppa in som rymdvarelse också.
Jag har gjort en liten sänka, så att man kommer in under.
Så när man sen sminkar över den...
Då bygger man inte ovanpå en kulle, utan på en sänka.
I år har de gjort plats för oss så att vi kan skapa här på plats.
Vi har kunnat ha en verkstad här att bygga rymdvarelser i.
Regissören, Dave och Jon kommer med instruktioner-
-som vi försöker omsätta på ett bra sätt i en sminkning som faktiskt fungerar.
Eftersom vi arbetar med rekvisita-
-ser vi till att bygga saker som passar in i miljön.
Vi anpassar oss efter grafiken i The Volume-
-och ser till att allt passar ihop med kostym och annan rekvisita.
Två gamorrier kommer att komma in.
Jag vet inte om ni kan Star Wars, men det är gröna grisgubbar-
-som är här för att strida på liv och död.
Jag vet att repetitionen blev skum eftersom ni inte hade nåt att spela mot-
-men när vi spelar in kommer två grisgubbar att slåss här.
I dag och i morgon är det er det hänger på här.
När första teamet är inne börjar vi filma.
Vi har diskuterat hur man slåss runtom i galaxen.
Grisgubbarna har sin stil.
De har ingen elegans, utan är mest starka och lite klumpiga.
De här gamorrierna är lite slankare än grisvakterna i Jabbas palats.
STAR WARS: JEDINS ÅTERKOMST
Vi har gjort gamorriska yxor.
Det är en ihålig yxa av aluminium med några extra finesser.
Den är elektrisk, så det slår gnistor om den när de slåss.
Jag vill att det ska kännas som en thaiboxningsarena med vadslagning-
-där han kommer in som en maffiaboss.
I Star Wars kan man flirta med andra genrer.
Vi har haft västern, samurajfilm, "den stora stöten", krigsfilm...
Här vill jag få fram känslan av gangsterfilm.
Om jag kan hitta andra mandalorier kan de hjälpa mig.
Du ska veta var jag kan hitta dem.
"Det är okultiverat att gå direkt på affärerna."
"Njut av underhållningen."
"Det här är en av de bästa i mitt stall."
Från mitt stall.
"I" eller "ur" mitt stall?
Du ska kännas som en maffiaboss, även om du inte spelar som Don Corleone.
Jag ska pröva det.
Men inställningen: "Affärerna kan vänta. Först äter vi."
Okej, jag ska bara...
-Jag prövar. -Okej.
"Du ska veta var jag kan hitta andra som jag."
"Det är okultiverat att gå direkt på affärerna."
"Njut av underhållningen."
"Det är en av de bästa i mitt stall."
Bra, vi tar det en gång till.
Jag är nöjd med avsnittet.
Det var härligt att kunna blåsa nytt liv i ett stycke Star Wars-historia.
Det var roligt att få jobba nära skådisarna-
-på ett sätt som jag annars inte får göra när de är andra regissörerna är med.
Samtidigt saknade jag samarbetet-
-så det var skönt att ha Sam Hargrave med i den andra enheten.
En sak som gör The Mandalorian så rolig att jobba med är att det är ett lagarbete.
Det är ett kreativt arbetslag som jobbar tillsammans.
Att regissera är kul, men samarbetet med de andra regissörerna är ännu roligare.
Maclunkey.
Det är väl nåt som Greedo säger?
Ja, men "maclunkey" kan betyda många saker.
-Ska Mando säga "maclunkey"? -Ja.
När han skjuter upp blosset.
-"Lämna mig inte här, Mando!" -"Maclunkey."
Lägg av. När man säger det högt... Det går bara inte.
I avsnitt 202 utsätter vi barnet för riktigt dramatiska strapatser.
Det är nog säsongens mest dramatiska avsnitt. Det är jag stolt över.
Det är mörkt.
Ja, du ville ju ha mycket skuggor och en känsla av att det bara finns en väg ut.
Som i en skräckfilm.
Jon ville ha en isplanet som inte såg ut som Hoth.
Det var en svår nöt att knäcka-
-för så fort tittarna ser snö, tänker de på Hoth.
Så vi siktade in oss på glaciärer, en annan sorts is.
Går det att gå ner lägre?
Det var fantastiskt att jobba med Peyton i det andra avsnittet.
Han har så rik fantasi.
Det var ett kortfattat manus som lämnade utrymme för utforskning-
-och det tog han fasta på.
Det behövdes en regissör som han för att göra det levande-
-och utveckla det som fanns i manus.
När Jon visade mig manuset såg jag ordet "isspindlar".
Det gillade jag, för det kändes som kiosklitteratur.
Det var den tonträff man hade i de första Star Wars-filmerna.
Det var det George Lucas inspirerades av. Det kändes helt rätt.
När vi började prata om design-
-tog vi avstamp i det Ralph McQuarrie skapade för Rymdimperiet slår tillbaka.
Jag älskade Ralphs skapelser som barn.
Han skapade mängder av varelser som aldrig användes-
-och en av dem var en spindel som fanns på Dagobah.
Det var en så vacker skapelse, helt vit.
Jag har alltid fått känslan av att den borde leva i en kylig miljö.
Vi kom på att vi kunde använda den som isspindel på vår planet.
Det var en rolig varelse att skapa eftersom hela dess livscykel är med.
Vi ser äggen, och sen spindlar i olika storlekar-
-ända upp till den stora mammaspindeln på slutet.
Peyton har ett fantastiskt sinne för humor som balanserar upp sånt här.
Det tycker jag är ett kännetecken för Star Wars, att det inte bara är mörkt.
Det lättas upp här och där med lite rolig dialog eller rolig action.
Här blev det en sån fullträff.
Avsnittet kan sammanfattas som en kille i hjälm, en docka och en grodtant.
Hon spelas av Misty Rosas, som har på sig en groddräkt.
Det är en fysisk dräkt och en fysisk mask som förbättras med specialeffekter.
Det dröjer innan man ser ett mänskligt ansikte. Det känns väldigt Star Wars.
Kan du komma mer hitåt?
När man läser manus frågar man sig hur man ska ge grodtanten ett djup.
Men Misty gör henne så levande på ett helt otroligt sätt.
Hon hade enorm fingertoppskänsla, precis som när hon gestaltade Kuiil.
Man älskar figuren direkt.
Misty är fantastisk.
Det är otroligt hur hon kan göra en liten grodtant så älskvärd.
Hennes kroppsspråk och skådespeleri-
-är det som får såna saker att fungera i Star Wars-världen.
Sen tar vår digitala grodtant över, när hon börjar hoppa som en groda.
Vi ville att det skulle kännas trovärdigt att hon kunde hoppa så långt-
-men också göra det lite klumpigt-
-så att hon halkade på isen och krockade med saker-
-i stället för att bara hoppa felfritt. Det tog tid att få till.
Den figuren bjuder både på komiska och riktigt skrämmande stunder.
Men huvudstoryn kretsar kring mandaloriern och barnet.
Det är kärnan.
Att den berättelsen också har rum för andra personligheter i universum-
-det är verkligen häftigt. Det har varit väldigt givande.
Nej. Nej!
Att jobba med Bryce... Hon har så positiv inställning.
Hennes energi smittar av sig-
-inte bara till skådespelarna, utan till hela teamet.
Hon är inkluderande och fick oss alla att känna oss delaktiga i-
-att göra hennes avsnitt enastående.
Bryce har en förmåga att leda inspelningen-
-med en sån värme och så specifik regi.
Hennes erfarenhet är väldigt påtaglig.
Man känner att att det här är hennes kall.
-Misty och John, har ni förstått? -Ja.
Ni möts här, ni kramar varandra-
-Misty vänder sig om och du tittar på henne.
En stor del av mitt avsnitt utspelar sig på planeten Trask.
Det är en vattenplanet-
-befolkad av mon calamari och quarren.
Tack, allihopa.
En stor utmaning i år var båten på Trask.
Vi filmade stillastående, men den skulle vara i rörelse.
Vi behövde vatten, blåst... Alla möjliga effekter.
Vi fick lov att bygga en bassäng på fem gånger fem meter.
Jag brukar planera tillsammans med specialeffektteamet-
-för att utröna vad som behövs.
Det var intressant att lösa hur det skulle filmas för att se äkta ut.
Man kan inte förlita sig på specialeffekterna.
Det gäller att filma som man skulle ha filmat om det faktiskt var på riktigt.
Då kommer tittarna att tro på det.
En av de första tagningarna filmades med kran.
Jon påtalade snabbt att en kran kör man knappast ut på havet.
Man får använda bommar.
Vi ska inte använda saker som man inte skulle använda i verkligheten.
Sånt är han och de andra noggranna med för att det ska kännas äkta.
Det här är en mon calamari till avsnitt 203.
Inuti är Frank Ippolito som har skapat dräkten.
Kläderna är av äkta ylle som vi har färgat och föråldrat.
Eftersom det är i en galax långt, långt borta ska det vara vintage.
Inget får kännas futuristiskt.
Det är en gammal värld vi besöker.
I den andra säsongen är allt dubbelt så stort.
Vi filmar med två team parallellt, med fantastiska regissörer i båda två.
Då vill man verkligen ge allt.
Jag ser till att ha fantastiska människor omkring mig-
-så att vi kan ta itu med alla utmaningar som dyker upp.
De litar på oss. Jon och Dave litar på dem som de har anlitat.
Vi har ett nära samarbete med rekvisita, specialeffekter och scenografi-
-och ser till att vara överens.
Det bidrar nog till att det aldrig känns övermäktigt.
Dave Filoni har skapat rollfiguren Bo-Katan.
Det var Katee Sackhoff som gav röst åt Bo-Katan-
-i Clone Wars och i Rebels.
När jag läste manuset och såg att Bo-Katan var med tänkte jag:
"Det är ju Katee Sackhoff! Ska hon spela henne?"
Det var häftigt att få ge den rollen liv med Katee.
Katee kan verkligen rollen efter att ha spelat henne i nästan tio år.
Det här är hennes första dag som Bo-Katan på film.
Vi har varit animerade mandalorier förut. Vi har faktiskt aldrig träffats-
-men vi har spelat mycket mot varandra.
Redan i början sa jag till henne:
"Man vet aldrig, det kan bli spelfilm av det här nån gång."
"Visst, Dave. Säkert."
Så när hon kom till inspelningen i full mundering, gav hon mig en blick:
"Tänk att det faktiskt blev som du sa."
"Ja. Häftigt, va?"
Hon är helt rätt för den här rollen. För mig är hon Bo-Katan.
Mercedes, eller Sasha Banks som hon heter som brottare-
-har en mycket stark personlighet.
Det kändes helt rätt att ha en mandalorier-
-spelad av nån med hennes råa energi och fysik.
När man introducerar en ny rollfigur-
-som inte har varit med i nåt Star Wars-sammanhang tidigare-
-vill man göra ett gott intryck.
Eftersom Mando i det här avsnittet skulle se andra mandalorier i strid-
-var det viktigt att leverera på den punkten.
Mando står här. Du går fram till Mando.
När de angriper i formation-
-får vi en klassisk Star Wars-eldstrid.
Okej, vi testar. Jag hade min bild av det-
-men det här kan bli ännu bättre.
Om du inte gillar det gör vi som du tänkte.
Pang, pang... Tre, fyra!
Fem!
Om han också skjuter känns han som en av dem-
-så när de skjuter ska han inte göra det. Vi ska åtminstone pröva det.
När han smiter undan?
Ja, de angriper i formation, alla på en gång.
Nu ser han ut som en av dem.
Han ska inte vara beredd. De är samspelta, men han är inte med på noterna.
Jag har så roligt när vi spelar in Mandalorian.
Det är ett fantastiskt gäng-
-med kreatörer, tekniker och skådespelare-
-och vi är alla besatta av Star Wars.
Vi är som ett gäng sexåringar som leker Star Wars tillsammans.
Allra roligast var det-
-när det bara var jag, Jon och Dave.
Det var underbart. Vi hade så roligt.
Stoppa ner handen i fickan för att betala. Det blir jättebra.
Kan hon få betala? I min värld får damerna betala.
Är ni redo att uträtta storverk?
Även om ni hälsar tidigare, vänta med reaktionen tills hon är här.
Så att kameran ser er, och sen tillbaka.
Vi prövar en gång till.
Carl Weathers är tillbaka som Greef Karga-
-men också som regissör i avsnitt 4, en riktig berg-och-dalbana.
Att ha den första säsongen under bältet-
-har gett oss en känsla för hur serien och historieberättandet ska flyta.
Efter hand som jag kom in i arbetet-
-lärde jag mig att vara skådespelare i scenerna-
-och samtidigt ha koll på kameran och vad tittarna ser.
Det är ett fantastiskt avsnitt. Jag är så stolt över Carl.
Jag slogs av hur bra actionscenerna blev.
Carl har sinne för action. Han kom med en annan synvinkel.
För stuntteamet är det fantastiskt med en regissör som förstår det fysiska.
Actionscener är nåt jag har gjort framför kameran i en evighet.
Och dessförinnan var jag ju proffsidrottare.
Så jag vet hur det känns att få en smäll-
-och jag vet hur det är att spela i en scen med mycket rörelse.
Pang: Kameran hit, där jag kommer in.
Den följer med mig till er.
Ni tittar bort när jag säger: "Det behövs inte."
Jag och Carl förstår varandra.
Vi har varit actionskådespelare ett bra tag-
-och jag tror att han förstår mig.
Han är konstnär ända in i själen.
Vi befinner oss nu i Nevarro, återuppbyggt från säsong ett.
Vi är inne på tredje veckan av säsong två nu. Allt är uppfräschat.
Cara Dune och Greef Karga har rensat upp i stan.
Mando kommer hit för att få skeppet lagat, och hjälper dem på ett litet äventyr.
Det var häftigt att få komma in i ett avsnitt-
-med rollpersoner och skådespelare som jag jobbat med tidigare.
Det var som en släktträff.
-Skeppet såg inget vidare ut. -Ett litet möte med Nya republiken...
Jag älskar att spela mot Gina.
Under den hårda ytan-
-finns en kännande och sårbar person.
Hon lyckas förmedla det i sin rolltolkning av Cara Dune-
-på ett väldigt fängslande sätt.
I säsong ett hade Cara Dune-
-klarat sig helt på egen hand länge, helt ensam.
Hon ville inte ha med andra att göra.
Men när vi träffar henne i säsong två-
-märker vi att hon börjar hitta sin plats.
Hon tar ett större ansvar.
Saker och ting har förändrats här.
Cara Dune har blivit sheriff.
Jag ville att hennes kläder skulle spegla hennes ställning och ansvar.
Jag fräschade upp hennes pansar med lite ny lack.
Men den är fortfarande lite tilltygad, för hon är ju en tuff brud.
Hon är stark och slagkraftig.
Jag ville se mer av det i förra säsongen. Här får vi definitivt göra det.
Hon sparkar och skallar folk, gör sånt som hon hon är bra på.
Jag älskar att regissera.
Det har varit min passion i flera år.
Ju mer jag gör det, desto mer vill jag göra.
Han skjuter lite till. Och utanför bild, för berget kan vi inte få med, hör vi:
"Vill ni ha en inbjudan, eller?"
Det gäller att kunna fånga upp de stora dragen-
-och låta skådespelarna bidra med detaljerna.
Jag tycker att Horatio är riktigt rolig.
Han är besynnerlig och tar ut svängarna. Han gjorde jättebra ifrån sig.
Det är Star Wars vi har att göra med, och då finns det en kunskap-
-och en medvetenhet om den publik man måste nå.
Det här är ytterligare nåt som jag är stolt över.
Man vet aldrig vad som ska hända när man ger sig i kast med att skapa film-
-men när det går vägen känner man sig väldigt tacksam.
Allt i avsnittet görs inne i studion, i The Volume.
Men berättelsen utspelar sig helt och hållet ute i det fria.
Vi gör så här på grund av ljussättning och vi vet att The Volume levererar-
-men vi måste få in en känsla av rymd och partiklar-
-så att det verkligen känns som att vi är där.
I Kurosawas filmer bidrar vinden ofta till berättelsen.
Det är nåt vi kan ta fasta på, att låta omgivningarna delta i berättandet.
I femte avsnittet tar Dave Filoni med oss-
-till en Kurosawa-inspirerad samurajmiljö.
I svärdsstrider i filmer som De sju samurajerna med Toshiro Mifune-
-mäter de varandra med blicken, eftersom ett snedsteg kan bli dödligt.
Dave har god smak. Han förstår sig på action, skådespeleri och dramatik.
Det är ett vackert avsnitt.
I Daves avsnitt börjar det verkligen bli nyanserat.
Jag tyckte att det var väldigt konstnärligt genomfört.
Det var också häftigt-
-hur han gav liv åt en rollfigur som tidigare endast förekommit animerad.
Det var viktigt för Dave Filoni-
-att de tittare som vuxit upp med Ahsoka-
-upplevde att vi i The Mandalorian behandlade den historien med respekt.
Jag valde att inte ha med henne i säsong ett, för att inte sabba det.
George och jag skapade rollfiguren.
Hon var en av de första jag ritade till Clone Wars.
Ashley Eckstein gjorde rösten-
-och gav Ahsoka en fantastisk energi i den animerade serien.
Folk känner den här rollfiguren. De har vuxit upp med henne.
Utmaningen var att ta allt det som vi hade-
-och utveckla det till en spelad rollfigur.
Grymt.
Ahsoka är en mycket väldefinierad och framstående rollfigur.
Rosario är modig som tar sig an rollen-
-och jag vet att hon kommer att göra den med bravur.
Jag tycker att vi har huvan nere i den här scenen.
Hon drog av sig den utanför bild.
När hon dödar kan hon ha den uppdragen. Det blir snyggt.
-Så hon börjar med den nere. -Ja, jag vill ha det så.
För det här är så starkt. Ditt ansikte är starkt. Precis...
Ibland kommer jag på mig själv med att glo på henne-
-och slås av att hon verkligen är det som jag ritade en gång.
Rosario har läst på. Hon känner sin rollfigur-
-men nu ska hon också bli henne, och det är helt nytt.
Hennes rollfigur är svår.
Det gällde att hitta en balans mellan det mänskliga och verklighetstrogna-
-och ha samma visuella prägel som Clone Wars.
Det var underbart att jobba med henne. Man är ju nervös och vill göra rätt.
Det är mycket att tänka på.
Hon hjälpte mig att glömma bort vad jag gjorde, och bara ha roligt.
-Vi ska göra en till scen ihop! -Ja, visst är det toppen?
Hennes sablar skulle vara eleganta. Det är i princip en katana och en shoto.
Men vi behövde också teknik som kommunicerar med ljusanläggningen.
Batterier, mottagarna och alla de trådlösa manickerna vi stoppade in-
-gjorde bara sablarna större och större, tills Dave sa: "Nej, det här går inte."
Vi prövade med flera varianter-
-och landade i att använda ett externt batteri-
-för att få till utförandet vi ville ha.
-Så fort de är färdiga ska du få dem. -Spännande!
-De är snygga. -Vad har ni gjort i dag?
Det stora framsteg vi har gjort de senaste åren med ljussablar-
-är förstås att skådespelarna lyses upp av dem när vi filmar.
Chefsfotografen kan nu göra utsnitt utifrån var ljuset från ljussabeln faller-
-och på så sätt bygga upp en riktigt mörk scen-
-där Ahsoka kommer gående bland träden, som en siluett-
-tills hon slår på ljussablarna och hennes ansikte framträder.
Om du går lågt får du mer...
Ju lägre, desto mer...
-Ja, det är bra. -Vackert.
Rosario har en utstrålning och glöd i allt hon gör-
-och går in för rollen.
Hon fokuserar verkligen.
Hon iakttar när man visar rörelserna, och kopierar dem.
Kliv fram med vänster fot först.
Och så kommer jag in så här, och sen upp igen?
För att göra de gamla filmerna rättvisa måste han få med samurajkänslan.
Hugg, hugg...
Flödande rörelser, från en rörelse in i en annan, och inte...
Det var som en dans med svärdet, så ändå samurajlikt, men inte lika rent.
När han säger: "Jag ser hellre att du tar honom."
Då tittar Grogu frågande upp på pappa.
Sen när hon pratar tittar han på henne igen.
Men att höra sin pappa säga: "Jag ser helst att du tar honom."
-"Vad snackar du om?" -Ja, inte förskräckt, utan...
Jag tar inte med rollfigurer om de inte tillför nåt.
Så när jag skrev hennes avsnitt-
-handlade det om hur vi skulle få veta vad barnet heter.
Vem har kunskap om såna saker?
Grogu och jag förnimmer varandras tankar.
Hon är den första vi möter i serien som har träffat Yoda.
För henne väcker det här minnen till liv-
-en upplevelse inte helt olik tittarnas, när de såg barnet första gången.
THE MANDALORIAN, SÄSONG ETT
Jag lärde mig mycket av det avsnittet som jag hoppas jag tar med mig.
Man ska aldrig sluta lära sig. Det är Jedins väg.
Vill du hålla barnet?
GEORGE LUCAS, STAR WARS SKAPARE
-Jag dör, så gulligt! -Jag måste ta en bild.
Det är din gammel-gammel-gammel-farfar.
ROBERT RODRíGUEZ, REGISSÖR
Robert Rodríguez var helt fantastisk.
Jag har jobbat med dig i en dag-
-och du har redan förändrat min världsbild.
Han är så skön. Han tar fram gitarren, tar det lugnt...
Men hans hjärna arbetar oavbrutet..
Det är häftigt hur Robert bidrar-
-med sin farliga och råa stil i avsnittet-
-där en ikonisk figur gör entré.
Ingen hade kunnat göra det bättre än Robert.
Alla älskar Boba.
Det måste kännas äkta och stämma överens med andra delar av Star Wars-sagan.
Var skulle han dyka upp, om inte i den här serien?
THE MANDALORIAN, SÄSONG ETT
Tror du att de fattar att det är Boba?
-Ja. -På en gång?
De kommer att tänka: "Nej, det där är Mando."
"Nej, det är ju Boba Fetts ljudbild. De retas bara."
Vår Boba var sargad, men inte som han.
Jag var nio år när den första Star Wars-filmen kom.
Jag såg den om och om igen-
-och älskade Boba Fett redan innan Rymdimperiet slår tillbaka kom.
Så Boba var stor redan innan filmen hade premiär-
-och vi ungar såg fram emot att se den för att han var med.
Allt med etiketten "prisjägare" var häftigt på den tiden.
Att man inte såg ansiktet bidrog till mystiken.
Han var Han Solos motpol.
Han hade jetpack, häftigt rymdskepp, tufft namn...
Jag har tydliga minnen av mystiken kring honom.
Han har alltid varit min favorit.
Det är ära att få ge den här rollen nytt liv och spela Jangos son.
STAR WARS: JEDINS ÅTERKOMST
Hjälp!
Sista gången vi ser honom är när han faller ner i sarlaccens grop.
För att det skulle kännas trovärdigt att han överlevde bestens buk-
-med magsyra och allt-
-ville Jon och Dave tydligt visa att han var sargad.
I den första provsminkningen tog vi det så långt vi kunde.
Sen förfinade vi det, så att man ser mer av honom-
-och hans mänskliga drag.
Det vi gör måste stämma överens med hur folk minns honom.
-Gör som hos Jabba. -Hur höll du det förut?
-Pröva med kolven under armen. -Ja, det känns som Boba, med pipen nedåt.
Det som gör det till Star Wars, det säger alla skådespelare vi har klätt-
-är känslan när de har fått på sig dräkten.
Det gäller i synnerhet Tem som spelar Boba Fett.
Hela hans hållning förändrades med dräkten på.
Ser ni skillnaden? Ser ni perspektivet?
Det är häftigt att ha pansaret på sig.
Han är bossen.
Han är bossen i galaxen. Honom bråkar man inte med.
Det är som när man går in genom svängdörrarna till saloonen-
-och omedelbart kollar vem som är den främsta revolvermannen där inne.
Annars dör man.
Den killen är jag.
Jag gjorde tre sidor i manus till en nio minuter lång stridsscen-
-för att det kändes så häftigt att få tillbaka Boba i berättelsen.
Jag hade en idé som jag drog för Jon.
Jag har velat se den här versionen av Boba sen jag var barn.
Och Boba måste sticka ut. Han får inte bli ännu en Mando.
Han måste röra sig annorlunda, ha en annan närvaro-
-och en pondus som visar varför han är en sån legend.
Jag ville att han skulle leva upp till namnet vi viskade som barn...
...och vara den där mystiska figuren med ett förflutet som man vill veta mer om.
Om Mando är revolvermannen så måste Boba vara barbaren.
För att illustrera vad jag menade-
-tog jag mina Boba Fett- och stormsoldatmasker från halloween-
-och lät mina söner gestalta Bobas ankomst i trädgården.
Eftersom jag inte hade några stuntmän använde jag mina Star Wars-actionfigurer.
En bild säger mer än tusen ord, och jag ville visa vad jag var ute efter.
Jag visade den för Jon och Dave Filoni, och Dave sa:
"Vänta, var det där actionfigurer?"
"Ja, det var vad jag hade till hands."
"Nej, du missförstår mig. Det var det ballaste jag har sett."
Och jag kände: "Det här gänget förstår mig!"
En annan grej med Boba är att i hans sätt att strida-
-hämtar jag mycket inspiration från mitt maoriska påbrå.
En dans som heter haka, där "ha" betyder andning och "ka" betyder eld.
Temuera visade Jon sin traditionella maoriska dans-
-där man snurrar med staven, stampar, räcker ut tungan och sånt.
Jon frågade mig om vi kunde göra nånting av det.
Så vi bad Josh att tillverka ett maoriskt vapen.
Temuera bad om en gaffistav som var längre och smalare.
Om man tittar på stavarna i de första filmerna är de mycket grövre.
Det passade inte till den koreografi han ville ha i striden.
Vi ville skapa nåt som funkade med hans brutala stridsteknik.
Han ska verkligen puckla på stormsoldaterna. Det ska bli kul att se.
Nu behövde vi en annan inspelningsplats för första gången, för att få mer utrymme.
The Volume är otrolig, men har sina begränsningar.
Solljus över ett stort område är nåt som är svårt att återskapa i The Volume.
När vi behöver solljus brukar vi filma på bakgården-
-men här var den inte stor nog, så vi filmade i Simi Valley.
Det var svår terräng.
Allt vi ville få upp på klipporna fick vi lov att bära dit.
Det är torrt där, så vi kunde inte använda eld. Inga explosioner.
Förutom när Fennec springer på klippan.
De explosionerna var nödvändiga-
-och så pass långt från nåt som kunde fatta eld.
Man har brandförsvaret på plats när man filmar sånt.
Specialeffektteamet har brandsläckare, så det görs på ett säkert sätt-
-men de större explosionerna gjordes förstås i dator.
Jag älskar när det blir fysiskt.
Vi springer, hoppar och kör parkour där i Klippiga bergen.
Vid ett tillfälle var vi väldigt högt upp.
Kameramannen släpade på sin tunga kamera-
-och vi försökte undvika att snubbla på giftsumak, skallerormar och torvor...
Då längtade jag hem till The Volume.
Jag jobbade utifrån tanken att det här blir den enda gången vi får se Boba Fett.
Då måste det bli bra.
Jag vill inte ta för givet att han dyker upp i fler avsnitt.
Han måste vara allt han ska vara, här och nu.
Det är det som är grejen med Boba Fett.
Det här avsnittet ska säga: "Boba är tillbaka."
Det var mitt personliga mål.
Jag är med Rodríguez, yeah
Vi filmar andra säsongen av The Mandalorian
Vi sjunger mandalorierns blues
Här i öknen på Tatooine
RICK FAMUYIWA, REGI OCH MANUS
Det är en spännande arbetsgång.
Jon skriver mycket av manus.
Dave och jag är nog de enda andra, utöver Chris Yost, som har skrivit manus.
En del av processen handlade om att finslipa manuset-
-i takt med att olika idéer föll på plats och började fungera tillsammans.
Rick har allt i huvudet. Han är så skönt avslappnad.
Om man tittar på avsnitten som han har gjort-
-förväntar man sig att han ska vara på helspänn-
-men han är helt avspänd: "Först gör vi så, sen gör vi så..."
Och sen får han allt på plats på ett helt otroligt sätt.
Jag älskar verkligen att jobba med Rick.
Han är... Jag skulle gärna jobba med honom jämt.
Jag har ett jobb åt dig.
Om man vill testa nåt i rollen säger han: "Visst, pröva du."
Många regissörer vill bestämma allt. "Du ska vara som jag vill."
Rick är mer: "Visa vad du har."
Sen säger han: "Visst var det ni som körde transporten..."
Han märkte när man själv upptäckte saker, och kunde utnyttja det.
Det kändes bra, för Ricks avsnitt är det första där Mando tar av sig hjälmen.
Det är första gången vi ser hans ansikte i säsong två.
Det är första gången han visar ansiktet för en annan människa-
-sen han tog på sig hjälmen.
Var det ni som kom med rhydoniumlasten?
-Ja, sir. -Ja, sir.
Det visar på ett sparsmakat och subtilt sätt-
-hur han är beredd att äventyra allt han tror på för att rädda barnet.
Ska vi avbryta uppdraget här och nu-
-eller ska jag göra det jag har sagt att jag aldrig skulle göra?
I det här ögonblicket gör han övervägningen-
-hur viktig kodexen är för honom, och inser att barnets väl är centralt.
Jag gillar att det inom ramarna för Star Wars-
-jämte all rafflande action-
-också ryms en tystlåten och tryckt scen-
-mellan personer med motsatt agenda, som försöker läsa av varandra.
Imperiehjältar var och en.
Det är en rolig och annorlunda avstickare i Star Wars och Mandos värld.
Ingen har sett vad som händer inuti skeppet när det vrider sig.
Vi har bara sett det utifrån.
Det var därför vi spelade in just här.
Det är alltid snyggt att snurra.
Skeppet vrider sig när det lyfter.
Det börjar plant, och vrider sig upp så här.
Piloten börjar på rygg så att han hamnar upprätt sen.
Men under honom finns navigationsrummet.
När skeppet lyfter och vrids till flygposition-
-förblir den delen i våg.
Det var nåt jag ville pröva i The Volume.
Det kändes roligt, för när vi som barn lekte med rymdskeppet-
-undrade vi vad som hände på insidan när det vred sig.
Det var en utmaning att få det att göra sig bra på film.
Ni kan tänka er hur det skulle ha varit med traditionella effekter-
-med en enorm, avancerad konstruktion.
Vi byggde ett däck med stolar på och en konsol, men det var hela scenografin.
Resten av skeppet görs i datorn.
Vi filmade scenen mot LED-kulissen.
Alla var på helspänn.
Det här var nog andra säsongens motsvarighet-
-till hyperrymdsfärden i säsong ett.
Alla var på helspänn och kände sig som barn på nytt. Det var underbart.
Man tröttnar aldrig.
JOHN GOODSON, MODELLER OCH DIGITAL DESIGN
En spännande sak som vi gjorde till säsong två-
-var att bygga en 1,5 meter lång modell av en ljuskryssare.
Den här delen går att dra ut så att man kommer åt stativet.
Härinne finns en liten TIE-fighterhangar.
Och här ska hangaren sitta.
Med hjälp av sin rörliga rigg filmade John Knoll flera sekvenser med modellen.
Det är som en klassisk stjärnkryssare-
-men i unikt utförande och med belysning inuti.
Vi var som barn på julafton när vi såg de första tagningarna.
Det är som att resa tillbaka till slutet av 70-talet eller början av 80-talet.
Vi gör precis likadant som George gjorde då, och får samma känsla.
Det är som att vara barn igen. Jag vill ha den där modellen.
Den är spektakulär.
Vi har använt miniatyrer på ett lite annorlunda sätt.
I stället för att filma miniatyren-
-skannar vi den och tar upp bilderna på skärmarna.
Till avsnitt sju gjorde modellbyggaren 12-15 TIE-fighter-klot-
-i en underbar miniatyr, som sen användes på skärmarna.
Det är ett exempel på hur man kan använda fysiska modeller med dagens teknik.
Det är nåt visst med det som byggs för hand.
Det ger en look som är unik för Star Wars.
Det jag ville uppnå i det här avsnittet-
-handlar om att vi ofta ser Star Wars i bjärta kontraster.
Den ljusa och den mörka sidan, rebellerna och Imperiet...
Det jag ville vara var att väcka samtalet om-
-att allt inte alltid är svart eller vitt-
-utan att det finns gråskalor-
-i synnerhet när det handlar om makt, maktutövning och maktövertagande.
Jag ville se hur långt man kunde gå där-
-och hur mycket större det kan göra berättelserna.
Skål för Imperiet.
Dräm det i golvet, titta lite förvånat på det...
"Det funkade!"
Vi bryter där.
Som livslångt Star Wars-fan-
-kunde jag omöjligt ha tackat nej till säsongsavslutningen.
Det var spännande med Mando som ledare för räddningsaktionen-
-och Bo-Katan, Koska, Fennec och Cara-
-som skjuter sig fram på imperieskeppet. Det var fantastiskt.
När jag läste manuset blev jag såld.
Huka dig så här.
Sen på min signal så öppnas dörren, och...
När man ska göra ett avsnitt undrar man vilka som ska vara med.
Blir det strider? Vad är det för scener?
I avsnitt 208 har moff Gideon mörkersabeln-
-och Mando har sitt beskarspjut.
Vad händer när de två vapnen möter varandra?
Det blir nåt helt annat än en vanlig strid med ljussablar.
Hur ser det ut?
Mörkersabeln var väldigt svår att få till.
Den var nåt som Dave och George hittade på tillsammans.
Eftersom den är Daves skapelse-
-har han en tydlig bild av hur den ska se ut.
-Jag har låtit tillverka den. -I silver?
-Ja, det är det senaste. Den är i silver. -Lägg av.
Det har lagts ner mycket tid på att få till energistrålningen runt klingan.
Vi landade i nåt som är unikt och känns annorlunda-
-men som ändå känns som Star Wars.
Här kommer den att hamna.
Mörkersabeln är med i flera strider, så vi behövde en ny lösning.
Handtaget är helt och hållet av aluminium, så det känns stabilare.
Det här känns bra.
Moff Gideon är ingen fäktmästare. Han känns mer som en byråkrat-
-men han har mörkersabeln och han har sitt raseri.
Vi fick nästan skäll-
-för att vi avverkade för många sablar.
Rekvisitören Josh var inte överförtjust, men han ställde upp.
Giancarlo lät raseriet flöda, och det märks i det färdiga avsnittet.
Herregud!
Giancarlo har sån fantastisk energi.
Så där ja!
Fortsätt så.
Det sätter mig på prov också.
Om han går in så för det, måste jag också göra det-
-så att allt blir perfekt.
Vi slåss verkligen på riktigt.
Det bidrar till scenen. Tittarna kommer att älska det.
Helt rätt stämning. Tack.
Vänta...
Ni två längst fram höjer armarna om tre, två, ett...
Och stopp!
Nåt som var spännande med att göra mörktrupperna-
-var att Jon alltid vill filma på riktigt, inte bara ha datorgrafik.
Han bad oss att studera-
-hur ljuset speglades i Darth Vaders dräkt.
Om man tittar på axelklaffarna och hjälmen så är ytorna inte perfekta.
I en 3D-modell blir ytorna perfekta, om de inte designas för att inte vara det.
Därför var det viktigt för Jon att vi filmade med skådespelare.
Det stod klart för oss att scenen krävde stuntskådespelare.
Det gav oss begränsat spelrum för proportionerna-
-samtidigt som de behövde se ut som i originalet.
TV-SPELET STAR WARS: DARK FORCES (1995)
För att tydliggöra att det inte är människor inuti-
-lägger vi på effektsidan till pistonger kring halsen-
-och maskinleder i armbågar, knän, fotleder och axlar.
Det måste bli smälta in.
Han har alltid haft två. Det känns skumt, men han har en bakåt...
Jag gillar dubbelhakorna också.
De är vidriga. Och de kittlas.
"De kittlas..."
Vi ville verkligen få in Jabbas palats i The Volume.
Svårigheten där var att vi inte kunde hitta en bra övergång-
-mellan scenografi och digitalt.
Det behövde se ut precis som i Jedins återkomst.
Tanken är att man ska få samma känsla som första gången man såg det.
Det är många små skrymslen där bakom.
Det passade inte för The Volume-
-så vi fick lov att bygga det, och lyckades riktigt bra.
Så häftigt. När man jämför mot bilderna-
-ser man att minsta lilla spricka stämmer överens med Jabbas palats.
Man kände att man verkligen var där i palatset.
"Där hänger den där konstiga mobilen som Carrie Fisher kom åt med huvudet."
Det stämmer in i minsta detalj-
-för alla har sin egen relation till varje bildruta i de där filmerna.
Då är det klart att allt måste vara med, precis likadant.
När vi återskapar saker som Jabbas palats gör vi det med respekt.
Inte bara respekt för att det ska se likadant ut, som i cantinan...
THE MANDALORIAN, SÄSONG ETT
...utan för dem som var med då.
Människorna på Lucasfilm, vars förtjänst det är att vi har jobb i dag.
Vi vill leva upp till de förväntningarna och deras kreativitet.
Från Jedins återkomst till där vi är i dag-
-har det gått flera år sen Bib Fortuna tog över.
Så vi funderade på vad som har förändrats och vad som är likadant.
Vi satte in en tron där bandet stod och spelade i originalet.
Då var det mer uppsluppen feststämning.
Vi gjorde det lite mörkare och lite snuskigare.
Jabba hutt har jag ju koll på.
Men så finns det också andra hutter, som också är stora och feta...
-Det är nåt som gör dem... -Det är frosseriet.
Det sker en förändring, som att ringen gör en mager.
Det är en metafor för frosseri.
Då accentuerar vi fetman.
Vi kan framhäva det här undertill. Okej, då gör vi så.
Inuti Bib Fortuna-dräkten har vi Matt Wood.
Han jobbar med ljudet och var också med i säsong ett.
Dave har jobbat med honom i Clone Wars länge.
Du är ett inventarium på Lucasfilm, men framför allt spelade du honom...
Ja, i Det mörka hotet och filmerna därefter.
Du är född för rollen.
Ja, när George lät mig spela honom 1997 trodde jag det var en engångsföreteelse.
-Matthew Wood var med igen. -Ja, han gick verkligen in för det.
Två stora tentakler, dubbelhaka, mask...
Han hade kontaktlinser, löständer, lösfingrar, tjockisdräkt...
Den här staven är också ball.
Den var inte med i filmerna, men... Kan du berätta om den?
När jag var liten hade jag Bib Fortuna, spelad av Michael Carter, som actionfigur.
Figuren hade den här staven, men den var aldrig med i filmerna.
Och här är den nu.
Jag har aldrig sett nån så lycklig i en sån jättedräkt.
Att stå där i Jabbas palats...
Det är så man får nypa sig i armen-
-för att fatta att man faktiskt står i en scenografi-
-som har återskapats nästan 40 år senare.
Det är inte bara tittarna som vill se det-
-utan platsen i sig förtjänar det.
I slutet av andra säsongen-
-fanns det redan i manus utrymme för mycket starka känslor.
Utmaningen var att väva allt samman.
Jag kände att ansvaret vägde tungt på mig att avsnittet skulle bli bra.
Att få vara delaktig i The Mandalorian-
-är helt fantastiskt.
Vi visste inte om det skulle gå vägen.
Att se det utkristalliseras till nånting som man känner igen så väl...
Det bevarar det säregna bandet-
-till den man var som barn-
-och filmerna man såg på bio.
Det handlar inte bara om att återskapa miljöer och rollfigurer-
-utan om vad vi gör med dem, och hur. Allt det är en del av magin.
Det är en kombination av enorma begåvningar-
-från alla möjliga olika håll, och alla ger allt, vecka efter vecka.
När man blir tillfrågad om Star Wars är svaret givet.
"Jag är med. Jag ska ge allt jag har."
Och alla inblandade ger verkligen allt de har.
Det är ett lagarbete.
Var och en bidrar med något.
Ett skäl till att det har gått så bra är nog att serien är full av överraskningar.
Alla troper är med, sammanfogade på ett helt nytt sätt-
-precis i George Lucas anda. Det märks att Jon och Dave har tänkt på det.
De ville skapa nåt troget den tradition som George har skapat.
Allt finns där. Förhoppningsvis kan serien föra samman-
-fans av alla sorter i en gemensam upplevelse.
Detta är vägen.
INSPELNINGEN AV SÄSONG 2
Översättning: Karl Hårding Svensk Medietext