Det är Ricks första dag. Efter hur många månader på kontoret?
Det här är del två, så folk kommer att ha koll på serien vid det här laget.
Du tar förmodligen kål på fler jawor än under alla nio avsnitt sammanlagt.
Bryt! Det var bra.
- Det blir grymt. Lycka till! - Tack! Vi ses snart.
Var det den här allt bråk handlade om?
PRAKTISKA EFFEKTER
Det som gör Star Wars till Star Wars är att den senaste tekniken används-
-för att sätta fokus på det personliga, mänskliga och det man kan relatera till.
Tittar man på kombinationen av dockor, animatronik, The Volume-
-och de fantastiska skådespelarna...
Det är kombinationen av allt det som gör att det känns äkta.
Ingen del tar över.
Tekniken känns inte dominerande-
-och man känner inte heller att man inte köper det för att det är för simpelt.
Blandningen är perfekt.
Jag har alltid känt att det som skiljer Star Wars-
-från de flesta andra serier med stora effekter-
-är att det alltid fanns en sorts...
...mänsklig och realistisk prägel på hur man har gjort det och hur det ser ut.
Så en åttaåring som tittar på det tänker:
"Det här är på riktigt. Det är en riktig värld."
Vi träffar på R2-D2 och C-3PO i början av Star Wars.
Hur hamnade vi i den här röran?
De har redan funnits i flera år och R2-D2 är...
Han är smutsig, dammig och repig.
Det är vår lott att lida.
Det finns en hel historia som man inte känner till när den första filmen börjar.
Det var smart att göra på samma sätt i Mandalorian.
Serien känns realistisk eftersom så mycket spelades in med praktiska effekter.
Skådespelarna har riktiga kostymer och omges inte bara av grönt och blått.
Man måste inte föreställa sig världen.
Vi tar med den levande.
Det är riktigt bra.
Dave och jag jämför det ofta med att leka med Star Wars-figurer.
Man tar Boba Fett och en jawa och låter dem slåss-
-eller så tar man sandkryparen eller TIE-fightern.
Så vi hade roligt och lät fantasin flöda.
Vi försökte ta med så mycket som möjligt från alla delar av Star Wars.
Vi försökte också ta med Star Wars mer udda karaktärer.
Eftersom fansen känner till och älskar dem ville vi ge dem egna historier.
Under skrivprocessen kom jag att tänka på ugnaughterna.
De var sekundära bakgrundsfigurer som jobbade för Molnstaden.
En sån karaktär ville jag ha.
Jag ska hjälpa dig.
Jag har talat.
För att skapa ugnaughterna användes både en skådespelare i mask och animatronik.
Det huvudet... Det gick inte att göra som enbart en mask.
Ugnaughten görs av Misty Rosas, som är en enastående skådespelare.
Hon kan jobba med dräkter och agera även iklädd avancerade masker.
Men jag kan stolt säga att jag har betalat klanens skuld.
Nu tjänar jag ingen annan än mig själv.
På många sätt är det som en koreografi.
Jag var tvungen att vara samordnad med dockskötaren som sätter igång talet-
-och med dockskötaren som styr ögonbrynen och samtidigt få allt annat rätt.
Det var en utmaning, för de hörde inte vad som sades under scengenomgången.
Jag gjorde mitt bästa för att försöka ge dem fysiska tecken-
-för att de skulle förstå när jag ville leverera en replik.
Den har inte växt särskilt mycket.
Det är inte lätt att ha på sig en sån här. Man stängs in och har heltäckande mask.
Servomotorer sätter igång inne i huvudet när man försöker lyssna och agera.
Hon var så tålmodig.
De verkar inte alls gilla dig.
Nick Nolte gör rösten till karaktären och brukade läsa in repliken på olika sätt.
Jag brukade lyssna på det om och om igen.
Det var viktigt att ha det med sig, för att kunna ge liv åt hela karaktären.
Jag har faktiskt ett namn: Kuiil.
De flesta scenerna utgjorde en mix av till exempel-
-mandaloriern, en docka och live-action, så det är en riktig balansgång.
Regimässigt jobbade jag också olika beroende på skådespelare.
Man försöker få till små rörelser med huvudet-
-för att förkroppsliga känslan utan att förstora den för mycket.
Tillvägagångssätten är ganska olika beroende på skådespelaren.
- Litar du på mig? - Utifrån mina observationer, ja.
Då får du lita på mitt hantverk.
CHARMEN MED PRAKTISKA EFFEKTER
Nåt som jag verkligen oroade mig för-
-var att all den framväxande tekniken skulle ersätta de praktiska effekterna.
Ta bara Stan Winston och allt som Legacy gör.
Det är så fantastiskt eftersom upplevelsen...
Man får en liveversion av det som publiken får uppleva när de tittar på en film.
Man tänker: "Jösses, det är ett barn!"
Jag vet inte ens... Hur beskriver man barnet?
Man ser en dinosaurie eller en havsvarelse och det är på riktigt.
Man ger liv åt magin där och då. Det är inget som skapas i efterhand.
Att barnet var en stor del av det här, att vi använde animatronik-
-och att jag fick jobba med ett team som jag tidigare jobbat med som skådespelare-
-var helt enkelt perfekt, för det är som om konstformen strålar samman.
Den gamla och den nya konstformen.
Man låter den vara kvar och utvecklas istället för att säga:
"Vi gör allt med datorer från och med nu."
Det är så häftigt. Jag är så glad över det.
Det bästa och konstigaste jag var med om hände när vi spelade in trean.
Jag gjorde en scen i tillhållet med Werner och barnet-
-och det konstigaste och bästa nånsin hände.
Werner spelade mot barnet, som såklart var en docka.
Men jag tror att han glömde att det var en docka.
Han blev så tagen av barnet att han började ge det regi och prata med det.
Så jag regisserade Werner, som regisserade dockan och dockskötarna...
Han tänkte inte på att dockskötarna... Han förälskade sig i den.
Sen skulle Jason Porter och jag ta stillbilder-
-och han kallade oss för fegisar-
-och sa att vi skulle hänge oss åt magin och inte ge dem stillbilden.
De skulle minsann använda dockan. Det var underbart.
- Det visade sig att han hade rätt. - Vi använde dockan hela tiden.
CGI-versionen fick också bara göra sånt som dockan kunde göra.
Den gör inget som dockan inte klarar.
Filmskapandet har nästan återgått till att bli "old school".
Tekniken har blivit osynlig och det är fantastiskt.
Yoda-barnet är så gulligt och det rör sig också.
De som styr ögonen, läpparna och ansiktsuttrycken är fenomenala.
De filmade det var för sig. Det var så vackert.
Ja, ja, ja! Ja...
Fantasin har inga gränser.
Det finns inga gränser för vad som kan göras med den nya tekniken.
Det är enastående. Jag tycker väldigt mycket om det.
Jag tror att vi alla hade en idé om hur en dålig version såg ut.
Det enda som stod skrivet var att det var ett litet barn av samma art som Yoda.
Första gången Dave läste det gjorde han en teckning på planet hem.
Den teckningen hamnade hos Doug Chiang-
-och han började jobba på den äggformade vagnen.
De utsträckta händerna som erinrar om Adams skapelse och E.T. började ta form.
Barnets utseende med de stora öronen skapades utifrån Yoda.
Jag föreställde mig direkt att han hade stora ögon och kunde röra på öronen-
-för jag jobbade på VR-projektet Gnomes and Goblins i flera år.
Så idén att inte uttrycka känslor med ansiktet-
-utan att istället låta ögonen och öronen tala, var nåt jag ville testa.
Vi fick in jättemånga teckningar.
Vissa var för söta, för fula eller hade fel proportioner.
Men alla ledde vidare och för varje bild började Dave och jag ringa in essensen.
Till slut gjorde Chris Alzmann en bild-
-där han var insvept i en slags pilotjacka och hade lite konstiga ögon.
Han såg nästan lite frånvarande ut.
Men vi tyckte att det var charmigt, så det blev bilden som alla enades kring.
Sen utvecklades det därifrån och vi gjorde modeller, men de blev inte gulliga.
Vi började jobba med det och det var då Legacy anslöt.
Det var då barnet blev till.
Vi börjar med vänster. Redo? Vänster, höger. Vänster höger.
Teamet från Legacy jobbade på den i minst tre månader.
De ville att den skulle vara exceptionell och den började få eget liv.
Jag är jättenöjd med det. Det är som en barnstol. Det är jättebra.
Den är så charmig och får en att tappa andan.
Alla dockskötare på inspelningsplatsen såg till att vara koncentrerade.
För det spelar ingen roll hur fin dockan är om den inte levererar.
Men den hade en liten extra gnista som man bara får till ibland.
Det går inte alltid att förklara. Ibland blir det bara extra magiskt
Framåt. Luta upp huvudet lite. Sträck ut händerna.
Herregud, ja. Så ska det se ut.
Jag styr ögonen.
Jag styr de stora kroppsrörelserna och huvudet.
Jag styr öronen och munnen.
Jag styr ofta de stora kroppsrörelserna, gångsekvenser och armrörelserna.
Jag hoppar in för de andra när det behövs och jag har gjort kostymen.
Vi får ett manus i förväg, men...
Det här är bara ännu en karaktär så den blir regisserad som en person.
Alla följer den regi som just deras kroppsdel har fått.
Det är som ett band som jammar och hittar en rytm.
Om huvudet vrids åt vänster vill jag hinna före med ögonen.
Sen åker öronen upp och det går av sig självt.
Vi har använt avancerad teknik för att bygga och styra honom-
-men vi ligger ändå nära dockorna som användes i Rymdimperiet slår tillbaka.
Oavsett om det är en människa i en dräkt eller en robot täckt av silikon-
-så är det en varelse som vi och publiken vill kunna relatera till.
Därför filmar man dem som vilken annan skådespelare som helst i en scen-
-med ett eget mål, en mening, ett syfte och en egen historia.
Det vill man fånga på rätt sätt.
Det var underbart att de här varelserna var så fantastiska. Barnet var makalöst.
Vid ett tillfälle när vi spelade in låg hans lilla hand här-
-så jag lyfte upp den och lade den på Mandos mantel.
Och den lilla handen som höll fast fick alla att utbrista: "Fantastiskt!"
- Hur coolt är barnet? - Han är så gullig!
Det är en kliché, men att agera är att reagera.
När vi är där med skådespelarna-
-och barnet rör på huvudet eller öronen eller gör nåt annat-
-så skapar det en reaktion hos dem och då kan vi spela på det.
Det är både förbryllande och effektfullt att se den.
Även när jag bara förbereder scenen och sitter bredvid den-
-så kan de plötsligt få den att vrida på huvudet och titta på mig.
Bara att veta att det är någon som styr den gör stor skillnad.
Jag tror att det syns på skådespelarna också.
De är försiktiga med den och bryr sig verkligen om den.
Det var alltså den här lilla bogvingen som orsakade sånt ståhej.
Vilken rar liten varelse!
Att jobba med den lilla dockan var som att jobba med en liten bebis.
Det var lustigt för alla, även sminket, gick fram och pratade med den.
"Titta på den lilla bebisen idag. Hur mår den lilla bebisen?"
Då tänker man: "Den är inte verklig. Men jag pratar också med den."
Den kändes så verklig.
Om man hade en scen med barnet kunde man räkna med att bli utklassad.
Det här var trevligt, men om du inte vill gå en till rond-
-måste nån av oss sticka, och jag var här först.
Jon Favreau kom fram till mig och sa:
"Du gjorde bra ifrån dig, men barnet klår dig med hästlängder."
Jag tänkte bara: "Jag klår aldrig barnet i skådespeleri. Titta bara på det!"
Det behövs inte ens nån historia, rikta bara kameran mot barnet.
Han står först på schemat idag.
Vi tar oss tid att få det rätt. Vi ser till att få mycket material.
Att se honom på film och på riktigt...
Det aktiverar ens innersta barndomsdrömmar.
Vi spelar alla andrafiolen bredvid den här lilla killen. Han är så cool.
Det bygger upp till att han tittar upp, samlar sig och håller upp händerna.
TIDLÖS TEKNIK
Vi lät oss influeras av tidigare Star Wars-rekvisita.
Från "Episod I" har vi IG-11, som är...
Han är en prisjägare baserad på IG-88 från Rymdimperiet slår tillbaka-
-som egentligen aldrig gör nåt, han bara står och ser cool ut.
Fansen trodde att han skulle vara grym.
Det är han bara i det expanderande universumet.
- I tv-spel. - I tv-spel, böcker...
Hal, hur gav du liv åt IG-11? Han rör sig på ett speciellt sätt.
Han var rolig att göra, för att...
Vi gjorde K-2SO för Rouge One-
-och det var en droid som vi ville att Alan Tudyk skulle styra.
Men vi ville inte att IG skulle styras med motion capture-
-eftersom han ser så linjär och lustig ut.
Vi ville utnyttja det och låta honom göra saker som ingen människa kan.
Det skulle bidra till hans coolhet.
Det var kul att lista ut vad som passade honom och hur man gjorde vinklarna...
Armbågen är antingen i nittio grader eller rak.
- Och att filma en docka mycket... - Vi byggde en docka.
En av seriens många lyckosamma tillfälligheter-
-var att Josh från rekvisita byggde en ersättare för IG-
-som egentligen var en hjälp för ljuset.
Den stod på en sockel med fyra hjul och var tung och skranglig.
Vi tog närbilder på huvudet, för de kunde få det att snurra.
Vi insåg att det såg mycket bättre ut än förväntat.
Så plötsligt var han med i tagningar.
De knuffade in honom eller snurrade honom i bild.
Han rörde sig så här och såg märklig ut.
När Hal såg det sa han att vi kunde låta det bli en del av karaktären.
- Det var exakt rätt nivå av märklighet. - För han är inte överdrivet cool.
Det visar verkligen hur värdefull en modell kan vara.
Det är fortfarande viktigt för det vi gör.
Vi gjorde även stop motion med blurrger med våra vänner från Stoopid Buddy.
Vi frågade om vi kunde få in lite sånt. När har vi med stop motion?
Det är i scenen när Mando tar sikte första gången.
Han kommer till planeten och ser dem genom siktet.
Då tänkte jag att du hade tagit det för långt.
Vi går hela vägen tillbaka och använder stop motion.
Jag är alltid med på allt, men jag såg inte hur det skulle fungera.
Men jag visste att Matt skulle ge allt. Det är fantastiskt hur väl det fungerar.
- Vem gjorde dockan åt oss? - Tony McVey.
Han har varit med sen... Han skapade Salacious Crumb.
Han gjorde den första versionen av Salacious.
Salacious Crumb fick en cameo också.
Tony byggde honom på samma sätt. Han gjorde en exakt likadan till oss.
Det var då alla insåg...
Vi visade när han gick förbi en kowakiansk ap-ödla på ett spett-
-och alla utropade: "Åh, nej!"
- Det var bara för att... - Det fick en av de största reaktionerna.
Vi skulle tillaga den. Då sa jag att det vore roligt om en levande var där med.
Först skulle han skratta, men alla tyckte att det var för elakt.
För det var inte elakt att äta dem... Så istället fick de honom att låta ledsen.
Är det bättre att han är ledsen över att hans vän blir uppäten?
Det är det som händer när Imperiet och Jabba är borta.
Den karaktären har ingen bra... Det är inte samma karaktär.
Men det visar hur hierarkin vänds upp och ner i tider av kaos.
Alla älskar den dockan. Det är häftigt hur en docka väcker liv i en hel inspelning.
Om vi istället hade haft en grön sak hade slutresultatet sett bra ut-
-och alla som var med hade tänkt: "Var det så det såg ut?"
Men vi hade en kille under buren.
Mike var instuvad där och hans arm... Han är en stor kille.
Han styrde Salacious därifrån. Det var häftigt.
Vi refererar till Georges värld. Han skapade allt det här.
I ett hus ritat av Frank Lloyd Wright flyttar man inte på väggarna.
Man kan byta ut rör och fasta inventarier-
-men man vill bevara essensen av det som skapades av en sån visionär.
En del i det som ger oss frihet-
-är att man kan få ha lite roligt i Star Wars marginaler-
-ända från Stjärnornas krig och fred till tv-serien Ewokerna.
Det har alltid funnits utrymme att leka. Sen har vi de stora filmerna.
De stora filmerna är huvudattraktionen.
Vi är glada över att kunna sammanföra allt och göra det roliga som är en del av det.
De första Star Wars-filmerna ger ett lågteknologiskt intryck-
-vad gäller kostymerna och hur saker ser ut.
Jag tror att det var en nödvändighet i den första och att man sa:
"Nu återanvänder vi det här rymdskeppet."
De utformade allt på ett sånt sätt att stilen har blivit ikonisk idag.
Det går inte att avvika från det. Man måste hålla sig till den världen.
Man vill det också, för det ser så häftigt ut.
Välj ett.
Nåt som verkligen var en utmaning i det här projektet-
-var hur vi skulle få rekvisitan att passa in i tidslinjen.
Vi befinner oss nära den första trilogin-
-och jag tog reda på hur de karakteristiska strålvapnen skapades.
De hyrde överblivna vapen från andra världskriget och anpassade dem.
Eftersom de hyrde dem kunde de bara göra vissa ändringar.
Vi använde samma teknik i vår design.
Jag hittade vapen från andra världskriget-
-vars form och egenskaper kunde passa det här universumet.
Vi presenterade illustrationerna med vapnen och de togs väl emot.
Jag förstod att vi var på rätt spår.
Låtsas att den är dubbelt så tung. Sen gör du allt det där.
När den träffar dig, ser du honom. Du vänder dig inte bara.
Jag åkte hem över thanksgiving och under ett samtal med familjen sa jag:
"Här har jag en strålpistol och så har jag en annan enorm pistol."
Min lillasyster frågade: "Går du runt med strålpistoler?"
Jag svarade bara: "Ja, jag går runt med strålpistoler."
Jag var så stolt över det.
Ge mig pulsgeväret.
BERÄTTELSER FRÅN AV-KLUBBEN
Vi säger alltid att vi är AV-klubben. Det intressanta med det är...
Vi började med berättelsen, grundkonceptet och formatet.
Men sen började vi ställa frågor och det var nästan lite som att luska:
"Är du lika nördig som jag? Jag tror att det kan vara bra om..."
Guillermo del Toro lärde mig att man kan ta med miniatyrer hem.
Jag sa ju att det är därför vi gör motion control.
Lite därför. Jag gillar det och i Zathura ville vi använda stop eller go motion.
Då var det svårt att hitta folk till det.
Vi gjorde motion control-miniatyrer till skeppen.
Tanken var att göra filmen nostalgisk, men det var egentligen bara en ursäkt.
Precis som med Jim Cameron och Titanic. Han ville bara leka med ubåtar.
Det handlar oftast om en nyfikenhet som man försöker stilla.
När vi pratade om det sa vi:
"Ska vi inte ha en Razor Crest som referens till ljuset?"
"Det kan nog vara bra att göra en tagning, bara för att se..."
- Till trailern. - Precis.
Det började med frågan: "Om vi ska ha miniatyrer i serien"-
-"hur får vi det att fungera med vår strama budget?"
Allt jobb hade redan budgeterats och godkänts för datorgrafik.
Jag har min bakgrund inom miniatyrer och motion control och jag älskar det.
Men det görs inte så mycket längre eftersom det är dyrt.
Så vi blev tvungna att försöka komma på en snabb och billig garageversion-
-som kunde ge oss bilderna.
- John kom på att han har ett garage. - Det är som Kerner. De började så.
Vi skulle bara göra en tagning, men det blev några stycken.
- 14, 13... - Runt 14-15.
Ni använde den också för att ställa in ljuset inför CGI-tagningar.
Du hade tagit reda på hur vi skulle flytta på skeppen.
Vad var det för rulle du visade oss?
Det var från den första trilogin, mest A New Hope, men även från de andra.
Det var för att illustrera hur skeppen rör sig i de filmerna.
Du satte ihop det före miniatyrjobbet, för CGI-jobbet.
Du satte ihop det för att det intresserar dig.
För mig var det en stilguide som sträckte sig ända till Rouge One.
Under Rogue One hade vi ett sidoprojekt utan relation till Rouge One.
Vi jobbade mycket med Star Wars och tog bilder från den första trilogin-
-för att analysera varför de ser ut som de gör.
Om det fanns en stjärnkryssare i bild, la vi in en CGI-stjärnkryssare bredvid-
-och vi lekte med att göra exakta kopior eller modernisera dem en aning.
Det började där och sen när jag fick i det här projektet-
-accelererade det och jag djupdök i att ta reda på vad som var aktiva val-
-med tanke på hur trilogin såg ut, och vad berodde på tekniska begränsningar.
Kameran var begränsad. Den rör sig sällan in och ut i en tagning.
Det görs ofta inom CGI, men motion control och miniatyrer begränsas av plattformen.
Vissa begränsningar är fysiska. Scenens storlek avgör längden på spåret.
Kameran rör sig längs ett spår, istället för modellen.
Så kameran skapar intrycket av rörelse, men man kan bara backa ett visst avstånd.
I A New Hope användes en modell av Falcon som var lika stor som det här bordet.
Nästan två meter lång.
Man kunde bara backa ett visst avstånd från den-
-och använda ett vidvinkelobjektiv för att skapa en känsla av avstånd.
Ingen av scenerna i A New Hope kräver nån större förflyttning av Falcon.
I Rymdimperiet användes en mindre version för att skapa större förflyttningar.
Allt det gjorde att jag förstod vad de kunde göra.
Men mycket av det stilistiska innehållet kom från George.
Han tog scener från Slaget om England och The Dam Busters-
-för att skapa sin version av Slaget vid Yavin.
Sättet att filma de filmerna-
-med riktiga bilder på plan i luften, gav information om stilen på tagningarna.
Det begränsade försöken att efterlikna verkliga bilder.
Samtidigt var det genialt. Om du har en modell och en kamera-
-som du inte kan förflytta särskilt långt, hur skapar du då dynamik i bilden?
Tittar man på riktiga bilder av flygplan som flyger över himlen-
-filmade med teleobjektiv, så rör sig inte planet så mycket-
-men bakgrunden bara susar förbi.
Då får man den dynamiska, fartfyllda...
Redan när vi gjorde Iron Man försökte vi skapa de begränsningarna-
-när vi skulle ta bilder från luften.
Så vi skickade upp skolflygplan och försökte rada upp dem-
-och skapa begränsningarna som du kopierade från Slaget om England.
Det är svårt att filma två plan, för då behövs tre plan.
Man har planet med kameran och de andra två och försöker få med allt.
Det är svårt. Tagningarna är ofta korta och riskabla.
Så det har utseendet, men det som verkligen får det att bli Star Wars...
Det var nog svårt att få med bakgrunden, för de gled alltid över stjärnorna.
Då kunde jag känna av g-kraften-
-och den dynamiska kvaliteten jag minns från gamla filmer.
Du använder till och med det i våra CGI-bilder nu.
- Jag ger dem samma känsla. - Det är intressant att höra er prata.
Nåt jag alltid har känt, som fick mig att börja på Lucasfilm-
-är att alla här älskar Star Wars och kan mycket om det.
Men det finns också en Star Wars-historia på företaget-
-och det är det som har lagt grunden till företaget.
Det finns en kunskap som förs vidare, precis som hos jediriddarna.
När man får kunskapen direkt från nån som har jobbat med de här människorna-
-och man kan be nån: "Kom och gör Salacious Crumb igen."
Såna saker kan verka enkla-
-men det arvet och allt det betyder för dem...
Det är svårt att ta in att det efter alla dessa år-
-finns en sån energi kring nya historier och den här världen som George har skapat.
Det ligger ett ansvar i att alltid komma ihåg-
-hur det började, men också att fortsätta ta det framåt.
Det är det som gör Star Wars så unikt-
-för man köper det, både magin och mytologin omkring det.
Den historien är så viktig för mig och jag tror att det är viktigt för Star Wars.
Att ni har varit en del av det här har gjort det ännu mer speciellt.
Översättning: Petra Ekstedt Svensk Medietext