Det viktigaste i ett sånt här projekt är kärleken till Star Wars...
och att den kärleken vävs in i historierna.
Alla älskar specialeffekter, fyrverkerier och häftiga visuella upplevelser-
- men det vi verkligen bryr oss om är relationerna och karaktärerna.
Man måste även chansa och ta risker som kan ge stor utdelning-
- för att faktiskt kunna åstadkomma nåt nytt.
Det är ett riktigt äventyr, ett Star Wars-äventyr.
SKÅDESPELARNA
När vi pratade i början var jag så klart intresserad av att jobba med dig.
Men jag vill alltid se manuset. Jag vill veta vad jag förväntas göra.
Folk kan ha olika avsikter eller sitt eget sätt att se på världen.
Som skådespelare gör man egentligen...
Man ger på sätt och vis stöd åt nåt som nån annan vill säga om världen.
Jag läste manuset och tänkte: "Det här är riktigt bra."
"Jag gillar verkligen det här."
Så det är bakgrundshistorien.
Jag kommer dit och tittar på mandaloriern-
-och då vet jag hur det kommer att sluta.
Så nu måste jag sälja in vägen dit med min karaktär-
- oavsett om jag kan se hans eller hennes ögon.
Det är nåt i designen av mandaloriern som helhet-
-som har sin egen mystik.
Det var ett arv från George, som i sin tur lånade Boba Fett från Mannen utan namn.
Om man tänker på det, kan man känna igen de raka linjerna från Eastwoods hatt.
- Precis över ögonen. - Och ponchon och ljudet av sporrar.
Det är bitar tagna från revolvermannens ikonografi.
Mandalorierna är ingen ras.
Det är en livsåskådning.
Jag är glad över att jag har fått göra honom både mänsklig och tillgänglig.
Det kanske låter konstigt eftersom han är täckt av pansar från topp till tå.
Ändå ska man kunna känna igen sig i honom.
Vi bär alla vårt eget pansar som vi är livrädda för att ta av.
Det är det som gör honom till en karaktär som vi alla kommer att vilja följa.
- Har du nånsin tagit av dig hjälmen? - Nej.
Har någon annan tagit av den?
Aldrig.
Detta är vägen.
Såvitt vår mandalorier vet-
-får mandalorier inte visa ansiktet.
Vår mandalorier lever efter det.
Om han nånsin visar sitt ansikte, kan han aldrig ta på sig hjälmen igen.
Då kan han inte vara mandalorier längre.
Men han undrar: "Kan jag ta av mig hjälmen och få frid?"
Jag undrar hur du ser ut därunder. Låt oss se dig i ögonen.
Det är en utmaning att fånga den känslomässiga komplexiteten-
-eller att nyansera skådespeleriet-
- när huvudkaraktären bär pansar och man inte ser ansiktet.
Hur skapar man kontakt med nån om man inte ser ögonen?
Som historieberättare och publik vill man se vad som finns bakom masken.
Att få skådespelaren att använda sig av kroppen är...
Minsta lilla vridning av huvudet... Mycket handlade om stillhet.
Det innebar att vara helt stilla när nåt viktigt inträffade-
-så att allt stannar upp en stund.
På så sätt blir varje rörelse betydelsefull.
Vi försökte använda oss av karaktärens stillhet-
-för att göra varje liten rörelse viktig-
- och för att visa vad han känner och tänker utan att man ser ögonen.
När man jobbar med en sån här karaktär vill man närma sig ansiktet mer-
- eftersom man vill få en glimt av vad som finns där bakom.
Varje del av honom får på sätt och vis betydelse.
Som publik tror jag att man försöker lägga in-
-sina egna känslor i hans upplevelser.
- Jag tror det är i åttonde avsnittet... - Ja, det sista avsnittet.
Som vi tar av dig hjälmen.
Bara en liten stund, sen på med den igen. Men jag älskade ditt utseende under den.
- Riktigt illa tilltygad. - Det finns ju en historia.
- Vad? - Vilken? När jag åkte till sjukhuset?
Det är så pinsamt. Jag har befunnit mig i livsfarliga situationer.
Nu hänger jag ut tidigare arbetsgivare-
- men jag har varit med om så mycket som inte borde ha hänt.
Jag har varit på plåttak på ruiner i Sydamerika.
Där kände jag: "Ett litet snedsteg så är det kört."
- Jag var i Kina i fem månader... - Här skadade han sig i sin trailer.
Jag gick ut från sminket, såg mig inte för och gick in i en bit plywood.
Jag hade aldrig åkt till sjukhuset från ett jobb förut.
Han var sminkad inför scenen efter explosionen-
- så han blöder från öronen och är täckt av blod.
- Så vad är hans riktiga blod? - På akuten ropar de: "Släpp in honom!"
"Han är i dödens väntrum!"
Jag satt bredvid honom i sminket och de lade till mer och mer blod...
Jag kommer tillbaka in och blöder...
När de ropar ut mig tänker jag:
"Jäklar, de gjorde ett riktigt bra jobb. Det ser så verkligt ut."
Han höll sig för näsan.
- Du var tvungen att sy... - Jag fick sy sju stygn!
Det var så häftigt att du åkte till sjukhuset och sen kom tillbaka.
- Ni förflyttade ju... - Du var som en hockeyspelare.
Du gick av isen och sen gick du på direkt igen.
- Det var så häftigt. - Ni förflyttade ju berg.
Jag kunde inte ta mig från sminket till repet.
Det som var bra var att scenen handlade om nån som var...
- Det var perfekt. - Skadad, ja.
Du gick in för det. Metodskådis.
Jag hade skrutit om det. Det är en fantastisk historia.
Får jag säga en sak om hjälmen?
För mig var det en stor utmaning.
När man har nån framför sig läser man alltid av personens kroppsspråk.
Och de här två...
Du kan säga en sak, men de här två säger nåt helt annat.
Och jag svarar på det som du ger mig. Om du kastar en boll mot mig...
Jag måste anpassa mig efter den.
Och den där hjälmen... Den är intetsägande. Den ger ingenting.
Därför måste man...
Man måste lyssna intensivt på rösten-
- och hoppas att den rösten ger en ledtråd till vem personen är.
Inte bara ordens innebörd, utan vad personen faktiskt menar.
Det är en riktig utmaning. Man blir mycket mer fokuserad.
Man blir mer stilla.
Man blir som en kolibri och tänker: "Nu är det bäst att jobba."
Jag är underordnad två fantastiska killar, Brendan Wayne och Lateef.
Jag anpassar på många sätt mitt skådespeleri efter hur de rör sig.
Jag skulle inte klara det utan dem.
Brendan kan hantera ett vapen-
- så han tar hand om revolvermannen i mandaloriern.
Jag fick dra vapen och avlossa vapen. Jag fick skjuta änterhakar.
Det är roligt.
Sen har vi Lateef Crowder-
- som är vår capoeira-och jujutsukrigare och kan göra i princip vad som helst.
Hemligheten är att alltid vara redo.
Jag tränar alltid.
Det kan vara kampsport, stuntträning eller bara för att hålla sig i form.
Man måste vara redo och kunna anpassa sig.
Jag är mandalorier.
Tack, hörni. Då var vi också klara.
Du jobbade med tre olika personer, som alla hade samma kostym.
På film kan jag i nån mån skilja dem åt. Kunde du se nån skillnad på dem?
Eller kändes alla som mandaloriern? På film framstår de...
- Som en? - Ja.
Ni bidrog alla med det fysiska, det fantastiska skådespeleriet-
-och gemenskapen som jag kände med er.
Så på sätt och vis utgör ni alla en del av mandaloriern för mig.
Jag har ett så fint band till er allihop.
Du gör alltid smarta val och du har koll på vad scenen handlar om.
Mycket av känslorna måste förmedlas med bara rösten.
Jag kan leverera dig varm...
eller kall.
Perfekt.
Det är spännande att göra voiceover.
Vi får improvisera oss igenom det.
Sänk strålpistolen.
Säg åt dem att sänka sina.
Jag tillhör skrået!
Jag, Jon och Dave ändrade ibland på plats och slipade på det för att få det rätt.
Jag vill ha ett nytt uppdrag.
Vi gör den här, sen tar vi den scenen.
Vänta. Vänta bara.
I det här avsnittet vill vi så ett frö-
- så att det känns realistiskt när du ändrar dig.
Detta är vägen.
Den var bra. Riktigt bra.
Vi har inte pratat om din karriär som professionell fighter.
Jag kände bara till dig... Jag gillade dig i Haywire och Deadpool.
Vi känner Soderbergh genom Directors Guild och han har riktigt bra smak.
Jag tänkte: "Valde han ut dig och fick dig?"
Sen tänkte jag: "Hon kan passa i den rollen."
Sen tittade jag på inspelningar med dig och du behövde inte gå på nån audition.
- Du fick ett telefonsamtal. - Som tur var, för jag vet inte...
Du fanns med på illustrationerna som visades på mitt första möte.
Rummet var fyllt med bilder.
Jag vet inte om de hade pratat med dig då, men du var redan med.
De frågade mig om jag visste vem du var och jag sa: "Gina Carano från Haywire."
- Jösses. - Absolut.
Jag känner mig helt överväldigad av...
Jag känner mig inte som en typisk skådis och jag blir nog aldrig helt "Hollywood".
Så jag känner att de som hittar mig-
- som du och Soderbergh, ni är personer som...
- Ser in i ditt innersta? - Ja. Tack så mycket.
I det här jobbet har jag fysiskt...
varit mig själv.
Jon ville klä en handlingskraftig kvinna i pansar-
- och genom det här jobbet har han faktiskt fått mig att älska den jag är.
Jag tror att alla insåg att jag är stark i scenen där jag skulle bära Mando-
-och sen släpa in honom i ett hus.
Jag gick dit, ställde mig bakom honom lyfte upp honom och släpade in honom.
Det är verkligen hon som bär Mando. Det är ingen stuntkvinna som gör det.
Det är Gina som tar tag i honom och släpar honom. Det var galet.
Det är fint att som ung kvinna få se andra kvinnor porträtteras som hjältar.
Gina är ett utmärkt exempel.
Gina lyser upp när hon får göra actionscener.
Det märks att hon älskar att få vara den karaktären i den här världen.
Hennes uttryck i slagsmålsscenerna är inte lätt att åstadkomma.
Hon kan ta en smäll... Det var det som gjorde Harrison Ford så stor.
Han fick ont i handen när han slog. Han spelade alltid mänsklig.
Han spelade sårbart och man upplevde det genom hans ögon.
Och jag tror att Gina... Det beror väl delvis på hennes bakgrund?
Hon har faktiskt slagits med folk. Det gör stor skillnad.
Det är som när man ser...
Om man gör en slagsmålsscen, utan att ha varit med om det på riktigt-
-så ligger man så mycket efter.
Hon var professionell fighter i många år.
Jag gillar också att...
George Lucas refererade till en äldre generation.
Han refererade till soldatgenerationens filmer.
Han refererade till filmerna som han växte upp med.
Han hanterade action på samma sätt som man gjorde i de filmerna.
På den tiden gick hjälterollen till folk som verkligen...
När de gjorde västernfilmer använde de riktiga cowboys-
- och folk som visste hur man red, slogs och sköt.
Det blev väldigt äkta och det var så en del blev filmstjärnor.
Vissa hade faktiskt den bakgrunden.
Det är lite som med kampsporter idag. Folk som kan det blir skådespelare.
Så att ha henne där kändes som en återkoppling till det.
För mig finns det så mycket...
Det är nåt hos henne i den rollen som man känner igen sig i.
Hon spelar en roll som... Jag hade verkligen velat ha den actionfiguren.
Cara Dune är krigsveteran. Hon har varit rebellsoldat.
Lyssna noga när hon går igenom planen.
Skjut!
Angående dräkten och utseendet sa Kathy Kennedy:
"Grejen med Star Wars karaktärer är att de alltid har en siluett."
"Man kan se dem på håll och ändå veta vem det är."
"Man ser om det är Han Solo eller Obi-Wan Kenobi som kommer."
Hejsan.
Man ser skillnaden bara på siluetten.
Ser man Gina på femton meters avstånd i motljus, så vet man att det är hon.
Hon ser ut som en krigare. Det är bara så det kan beskrivas.
Cara är en före detta chocksoldat från planeten Alderaan.
Det är en fredlig planet, som ju sprängs.
Så hon ger sig av därifrån.
Hon var lite av en udda fågel på sin planet, den rebelliska.
Hon är intresserad av krig och att slåss. Hon vill att adrenalinet ska flöda.
Det känns som första gången som jag verkligen har gått in i karaktär.
Kom till mamma.
Du har ett särskilt sätt att röra dig på.
Du har ett särskilt sätt att spela... Du har en viss självsäkerhet.
Många skådespelare visar att de är tuffa.
Tuffa personer som jag känner visar inte att de är tuffa. De vet det.
Statusen manifesterar sig genom attityden.
Och attityden får man av att ha varit i svåra situationer som man har klarat av.
Jag ser det för att jag inte är sån. Jag vet det, för...
Kan vi prata om motsatsen?
Vänta, du är...
Kan vi prata om töntarna som får jobbet?
Får jag bara säga en sak om... Carl var...
Jon, din emotionella intelligens...
Det känns som att du förstår mig och vet hur min karriär har varit.
Vi har aldrig ens ätit middag ihop. Vi har bara träffats på kontoret.
Vi har jobbat mycket ihop. Du har lagt mycket tid här.
Du förstår verkligen och det ligger en begåvning i det.
När Carl spelade in, brukade han hämta mig.
Varje gång jag behövde se nåt eller lära mig nåt-
sa han: "Kom hit, jag ska visa dig nåt."
"Lyssna på honom. Titta på honom. Så här gör en världsstjärna."
"Lyssna på hans röst. Hans sätt att använda den är fantastiskt."
Det var så fint att se dig, Carl. Din röst är...
Din röst är så kraftfull och vacker. Det är som en sång som alla i rummet hör.
Alla tittade på varandra och tänkte: "Han är en världsstjärna."
- Det är en ära att få ha spelat med dig. - Jösses. Tack, Gina.
Jag gläds åt din framgång.
För den är också min framgång.
Det är nåt hos den här karaktären...
som får mig att tänka på en kombination av John Huston och Orson Welles.
Han har en frikostighet och pondus över sig.
Det är inte tillgjort, det är bara sån han är.
När han går in nånstans, oavsett var, så fyller han det utrymmet.
Varför skulle jag lita på dig?
För att jag är ditt enda hopp.
Man kan gestalta en karaktär som antagonist, som den onde.
Jag har aldrig tagit mig an en roll på det sättet.
Människor har enorma brister.
Ibland kan de bristerna göra att man går vilse och hamnar på den mörka sidan.
Greefs historia är att han har blivit förledd.
Carl Weathers är fantastisk att titta på för han har en sån pondus.
Jag lärde mig mycket bara genom att iaktta honom.
Han kunde säga i förbigående...
Vid ett tillfälle fick jag inte till det och jag var besviken på mig själv.
Han satt och läste en tidning och sa: "Det händer alla."
Jag tänkte bara: "Okej, nu känns det bättre. Tack, Carl."
Han är en helt underbar människa.
Carl var inte tänkt för hela serien.
Han skulle vara med i första avsnittet och sen skrivas ut i tredje avsnittet.
- Skulle han skrivas ut? - Det visste inte jag!
Han skulle ha full mask som en annan utomjordingsras.
Sen lade vi in en högre växel och när han hade gjort det...
Jag bad honom att komma och göra en grej och han sa:
"Jag skådespelar inte längre, men okej."
Så han kommer och ska vara med i första och tredje avsnittet.
Sen blir han skjuten. Så han går med på det som en tjänst.
- Sen börjar vi inse att det är han... - Vi kunde bara inte täcka hans ansikte.
Så först kom vi fram till att han inte kunde vara en utomjording.
Hur skulle vi kunna täcka dig?
De gjorde en skiss på hur Carl skulle se ut-
- och jag sa till Carl: "Vi kan inte täcka dig med smink."
"Jag trodde väl det", svarade han.
Så här var det... Jag ska berätta varför jag gick med på det.
Jag hade ingen anledning att säga emot då.
"Vi försöker väl", tänkte jag. Jag hade inte gjort nåt liknande förut.
Men sen gick jag iväg och tänkte: "Okej, varför skulle man göra så?"
För folk tittar ju för att namnet finns med.
Så varför inte visa ansiktet? De tror ändå att jag ska ta av det till slut.
I deras väl underbyggda jakt på skådespelare tänkte de:
"Folk vill inte se den här killen mer. Vi sätter på honom en hjälm."
Det är inte så det fungerar. Vi ville ha nån med en fantastisk röst.
Sen pratade vi och träffades och vi kände att vi måste få med honom.
- Han hör hemma... - Jag är så glad...
Vi testade kamerorna och bara filmade lite-
- och vi hade några personer i stora masker-
- och vi försökte ge enkla instruktioner för en scen som utspelade sig i en bar.
Jag var nervös, för jag hade aldrig regisserat live-action förut.
Han sa åt mig att gå och göra det.
Vi hade en kille med fyra ögon och en enorm mask som inte såg nåt.
Nån hade på sig Mandos... Du var där, men deltog inte.
Jag försökte ge lite regi och tänkte: "Jag måste få det rätt, Jon tittar."
Jag säger: "Du ska vara här. Du slutar dricka. Är ni med?"
Killen i masken rör sig så här. Jag tänker: "Herregud, vad händer?"
"Jag kan teckna det här mycket snabbare. Varför gör jag det här?"
- Vi tittade på monitorn... - Vi tittade och coachen här säger:
"Okej, låt mig försöka."
Så han går in istället. Reserven får gå ut och förstauppställningen går in.
Han ger regi och kommer tillbaka. Vi tittar, men det blev inte jättebra.
Så vi börjar fundera på om inte maskerna är ett stort misstag.
Vi insåg att de varken kunde se eller röra sig.
Vi hade sålt in vår vision hos alla och sen gjorde vi den här scenen-
- och då kände jag att det var bra att vi fick se det här.
Mando kunde inte ens sitta ner med all sin utrustning.
Han hade sin pansar och höftskydden på sig och han försökte sätta sig...
- Det var en prototyp. - I en animation hade han bara glidit in.
- Men när han kom och tog på sig hjälmen... - Den passade.
- Då kunde jag slappna av. - Den satt perfekt.
När man har nån som... Man kan inte bara ha vem som helst i en kostym.
- Det måste vara en skådespelare. - Ja.
Översättning: Petra Ekstedt