Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I
Mr Seinfeld, har du inte en show ikväll?
Jo, det har jag.
De säger att det är för mycket trafik för att landa nu.
-Vad ska jag göra? -Inga problem.
Du kan släppa av mig här nånstans.
Tack!
Tack så mycket!
Herregud!
Vilket ögonblick.
Vilken känsla. Vilken prestation det här är
av er.
Det ni just gick igenom...
Att gå ut och ta itu med
vanliga hinder i livet.
Svåra människor, arrangera, planera.
Irriterande vänner, varav många är här med er...
...som av nån anledning
krävde onödigt många detaljer
och kommunikation om: "Vem kommer?"
"När åker vi?" "Hur tar vi oss dit?"
"Du kan väl hämta mig." "Jag kan väl hämta dig."
"Det är på vägen." "Det är fel håll."
"Min bil." "Din bil." "En bil." "Två bilar."
"När ska vi äta? Har du ätit? Jag åt inte."
"Ska du äta? Jag är hungrig." "Jag är mätt."
"Jag har ätit godis hela dagen. Jag behöver nåt vettigt."
"Biljetterna då? Vem har biljetterna?
Har du biljetterna?"
Hur många gånger hörde du "biljetter" idag?
"Glöm inte biljetterna."
"Har du biljetterna?" "Ja, jag har biljetterna!"
"Har du deras biljetter?" "Jag har inte deras biljetter.
De måste skaffa egna biljetter.
De betalade inte senast jag köpte biljetter åt dem."
Varför är dina vänner så irriterande?
Människorna du har valt att spendera livet med.
Det går inte ihop.
Du skulle göra dig av med dem på en sekund
om det inte vore ännu jobbigare
att hitta nya människor, lära sig om deras irriterande problem
som de aldrig gör nåt åt...
Ändra namn och nummer i mobilen,
ta bort de gamla kontakterna.
"Skit samma. Jag väntar ut det med de här idioterna.
Det är samma måltider, helgdagar och filmer ändå.
Än sen vem jag är med."
"Vill bara gå ut." Det här är ute.
Folk pratar om att gå ut.
"Vi borde gå ut. Vi går ut. Vi går aldrig ut."
Så,
här är ni.
Det bästa med att vara ute är att man inte behöver vara ute länge.
Bara länge nog för att få nästa känsla, som ni alla kommer få.
Den känslan är: "Jag måste hem."
Efter allt arbete
du har gjort för att få arslet dit det är nu
är du bara halvvägs genom mardrömmen.
Var du än är, var som helst i livet,
måste du ta dig därifrån.
På jobbet vill du åka hem.
Du är hemma. "Jag jobbar hela veckan. Jag måste ut."
Du är ute och det är sent. "Jag måste hem."
"Jag måste upp." "Jag måste till flygplatsen."
"När ska vi på planet?" Planet flyger iväg.
"När landar planet?" Planet landar.
"När öppnar de dörren så vi kommer ut?"
Ingen vill vara nånstans.
Ingen gillar nåt.
Vi är griniga och lättretliga
och hanterar det genom att ständigt byta plats.
Och så
kommer vi på sånt som det här, det vi gör just nu.
Det här är ett påhittat, falskt, hajpat, onödigt specialevenemang.
Det är vad det är.
Som många jobbade hårt för att anordna
så att vi alla kunde döda lite tid.
Det är därför jag är här. Jag hade inget att göra heller.
Jag kan säga det. Ni känner mig. Ni och jag...
Kom igen, vi känner varann på en viss nivå,
elektronisk, förvisso,
i många år vid det här skedet.
Vi går igenom livet ihop. Det är nåt vackert.
Ni vet vad jag gjort.
Ni vet vad jag skapat, hur jag lever.
Ni vet mycket väl
att jag kunde vara varsomhelst i världen just nu.
Var ärlig nu. Om du var jag,
skulle du stå här uppe och göra en till sån här?
Kanske
eller kanske inte.
Men jag är glad över att vara här.
Jag älskar det.
Det här kan vara min favoritplats i hela världen,
här, just nu. Det kan vara det.
Vi älskar dig!
Tack, raring. Jag älskar dig med.
Det här är faktiskt min favorit av alla intima relationer.
Jag älskar er, ni älskar mig, och vi kommer aldrig träffas.
Det är nåt vi gör för att övertyga oss själva att livet inte suger.
Det är en annan sak det här är Imorgon säger du:
"Mitt liv suger inte. Jag såg en komiker som var på tv på 90-talet
på Broadway i New York."
Även om ditt liv egentligen suger rätt mycket.
Och det vet jag, för jag vet att allas liv suger.
Ditt liv suger. Mitt liv suger också.
Kanske inte lika mycket.
Men ändå, i den stora sugigheten
av mänskligheten så suger allas liv. Det är okej.
Må inte dåligt över att ditt liv suger.
Den bästa läxan man kan lära sig
är att "suger" och "toppen" är ganska nära.
De är inte så olika.
Vi bor här i New York.
Jag är trött på att höra om topprestauranger här.
"Jerry, vi gick på en topprestaurang igår.
Den var toppen. Du hade älskat den.
Han skulle älska den. Visst skulle han? Du skulle älska den."
"Du." Du vet hur dina vänner pekar ut dig?
"Du. Visst skulle han?
Han skulle älska det stället."
"Gillade du den?" "Själv gillade jag den inte, men du..."
Jag gillar inte topprestauranger. Jag gillar inte nåt toppen.
Jag vill ha inte illa. "Hur är maten?" "Inte illa."
"Toppen. Vi går in och får det här överstökat."
"Vill du höra dagens?" "Nej. Om de är så bra, sätt dem på menyn.
Jag är inte intresserad av mat som provspelar."
Jag vet inte vad du pratar om ändå.
"Vi ska bryna den. Vi ska örtpanera den.
Vi ska stänka den med nåt som är en reduktion av nåt annat."
Sluta stänka. Vi står inte ut med stänket längre!
Det är för mycket stänkande!
Om ni inte reducerade den så mycket skulle ni inte behöva stänka!
Måltiden tar två och en halv timme.
Röven gör ont i slutet. Det är inte hälften så bra
som en skål med flingor och Pepsi ändå.
Notan kommer alltid i den där boken, notans lilla historia.
Här är historien:
En gång för länge sen åt du revben. Det är historien.
Du är på gatan efteråt med dina vänner:
"Jag tyckte inte det var... Var det toppen?" Alla säger "toppen".
"Jag tyckte inte det var så toppen. Vad tyckte du?"
"Det sög, va? Det där stället suger."
Många toppenställen suger bara!
Sen går du på baseboll, du tar en varmkorv.
Varmkorven är kall.
Brödet är inte rostat.
Försäljaren är en kåkfarare i ett återanpassningsprogram.
Du älskar varmkorven varje gång.
Suger den? Ja.
Är den toppen? Ja.
Så nära är de!
"Suger" och "toppen" är de enda två betyg
som folk ens ger nåt längre.
"Vi går på bio. Jag hörde att den var toppen."
"Jaså? Jag hörde att den sög."
"Hur kan den suga? Den lär vara toppen."
"Jag hörde att början är toppen, men sen suger den."
"Det suger ju." "Jag vet. Den kunde ha varit toppen."
Jag säger att "suger" och "toppen" är samma sak.
Du har en glass. Du går nerför gatan.
Glassen faller av struten och träffar trottoaren. Det suger.
Vad säger du? "Toppen."
Mat är ett bra ämne. Vi kan prata lite mer om det.
För vi var i Vegas för ett par månader sen.
Och alla säger: "Jerry, du måste gå till buffén.
De har buffé.
Kom igen. Du kan få vad du vill på buffén."
Vad är tanken bakom buffén?
"Saker och ting är dåliga.
Hur kan vi göra dem värre?
Varför sätter vi inte folk som redan överäter...
...i nån slags sedeslös Caligula-matorgie
med obegränsad konsumtion?
Ingången kan vara en rutschbana med chokladsås."
Buffén är som att ta hunden till djuraffären och låta hunden handla.
Du ger honom din plånbok på parkeringen och säger:
"Du kan väl gå in och köpa det du tror
är rätt mängd hundmat åt dig?
Använd ditt hundomdöme.
Jag väntar i bilen.
Öppna fönstret lite så jag kan andas."
Folk klarar sig inte bra i en matmiljö utan övervakning.
Ingen skulle gå på restaurang och säga: "Jag tar yoghurtparfait,
revben, köttpirog, krabbklor, fyra kakor och en äggviteomelett."
Folk bygger önskelistor för sin sista måltid på tallrikarna.
Det är som en perfekt modell av alla deras känslomässiga problem
och personliga svårigheter.
De går bara runt. De visar upp det. "Det här är vad jag har att göra med.
Det är en sallad med en skopa glass på.
Jag har några olösta problem
som jag försöker lösa här på buffén."
Börjar tilltala främlingar.
"Ursäkta. Var hittade du det? Det såg jag inte ens.
Vad är det? Är det ett karamelliserat hönsben?
Jag måste smaka. Ge mig ditt. Du vet var de är.
Du kan ta fler. Kom igen!"
Kan vi...
Snälla.
Följ med gruppen så mycket du kan.
Vi ska gå igenom många utställningar. Inga eftersläntrare, tack.
Men när jag var liten
var det största som hände mig inom mat
att de uppfann Pop-Tart.
Min hjärna bara exploderade.
Vi kunde inte förstå Pop-Tart!
Det var för avancerat!
Vi såg det i mataffären. Det var som ett rymdskepp.
Vi var bara schimpanser som lekte med pinnar. Bara…
...grymtar, pekar.
"Pop-Tart är här."
Tänk tillbaka på när Pop-Tart kom ut. Det var på 60-talet.
Vi hade rostbröd!
Vi hade apelsinjuice som var frusen årtionden i förväg.
Du fick gå på den med en kniv!
Man måste begå mord
för att få några droppar vätska på morgonen.
Vi hade Weetabix.
Det var som att sätta munnen mot en flistugg.
Du åt frukost,
sen måste du ta två dagar ledigt och låta ärren läka så du kan tala.
Min mor lagade snabbgröt. Hon fattade inte receptet.
"Mamma, mängden vatten i rätten är avgörande.
Du gör den för tjock!
Jag kan inte ens röra min lilla barnsked i skålen!
Jag är sju. Det känns som att jag ror på ett grekiskt slavskepp.
Var det frukosten?"
Och mitt i detta mörka och hopplösa ögonblick
kommer Kellogg's Pop-Tarts från Battle Creek i Michigan,
vilket flingälskare vet
att är Kellogg's huvudkontor
och en stad jag alltid velat besöka,
för det verkar vara flingornas Silicon Valley,
med frukostens superforskare
som uppfann dessa fruktfyllda, uppvärmningsbara rektanglar
med samma form som förpackningen
och samma näringsinnehåll med.
Det var den svåra delen.
Vem vet hur länge de tog att uppfinna, men de måste ha kommit ut ur labbet
som Moses med de två tavlorna med de tio budorden.
"Pop-Tart är här!
Två i varje paket!
Två platser i en brödrost!
Försök klanta till det här.
Varför två? En räcker inte. Tre är för många.
Och de kan inte bli gamla för de var aldrig färska."
Vad mer är irriterande i världen, förutom allt?
Vad sägs om apparatdiktaturen
du lever under, livrädd för din mobil?
"Min mobil! Var är den? Jag hittar den inte.
Här är den. Jag har den. Den är här. Min mobil är här."
Jag flyttade den från den fickan till den här fickan.
Jag visste inte var den var en stund. Allt är okej. Det var nära ögat.
Du är så hypnofonifierad att du ger mobilen till nån
för att visa dem nåt.
Efter två sekunder:
"Okej, ge tillbaka den.
Du såg det. Det räcker. Ge tillbaka den.
Jag är helt under jorden nu."
När batteriet börjar dö
känns det som att hela kroppen börjar få dåligt med energi, visst?
Jag blir trött när batterinivån sjunker till tio eller fem. Jag kan inte ens gå.
"Går vidare utan mig. Jag måste till en laddare."
Jag får ett samtal. "Lyssna,
jag vet inte hur mycket tid jag har kvar här ute.
Jag önskar att jag kunde ta tillbaka vissa saker jag sagt.
Om jag dör på gatan,
säg till alla jag känner att jag pratar med dem imorgon."
"Jag måste hålla kontakten med folk, Jerry.
Det är därför den är så viktig för mig.
Folk är faktiskt ganska viktiga."
Jaså? De verkar inte viktiga
så som du bläddrar förbi deras namn i kontaktlistan
som en homosexuell fransk kung.
"Vem behagar mig idag?
Vem ska jag ge min gunst?
Vem ska jag radera?"
Vi skiljer oss inte från telefonen.
Den är en del av oss.
Vem är du utan telefon?
Vilken tillgång till information har du?
Det du kan minnas.
Vad gör du utan dina bilder? Ska du beskriva det du såg?
Det funkar inte för oss.
Vi vill inte prata med nån som inte har en telefon.
Det är därför det heter iPhone. Det är hälften jag, hälften telefon.
Det är en komplett individ.
Jag vet inte ens vad syftet med folk är längre.
Det enda skälet till att folk ännu finns är att mobiler behöver fickor att åka i.
Jag trodde att Uber fanns så att jag kunde ta mig runt.
Sen tänkte jag att Uber kanske är i mobilen
så att jag ska ta med den,
för att den använder mig för att ta sig runt.
Vem är verkligen Ubern i den här prostitutionsligan?
Jag är slynan som bär telefonen.
Bilarna är hororna
som plockar upp främlingar på gatan hela natten.
Och telefonen är hallicken
som säger till förarna: "Du tar den jag säger.
Jag tar hand om pengarna."
Vi kallar det telefon. Vi använder den inte som telefon.
Ingen pratar i telefon.
När du fick möjligheten att prata eller skriva tog pratandet slut.
Det är över.
Att prata är förlegat. Det är föråldrat.
Jag känner mig ärligt talat som en smed här uppe.
Jag kan messa hela grejen. Vi kan åka härifrån nu.
Varför skulle jag vilja få info från ett ansikte
när jag kan få det från en fin, ren skärm?
Känns det inte obekvämt nu? Ansikten kommer mot dig:
"Jag ska berätta vad jag tycker att du borde göra."
Med deras läppar, tänder, tandkött och sina…
En plats de missade att raka, lite sekret, lite gegga,
man ser lite lunchrester mellan tänderna.
"Skicka bara ett mejl, okej? Jag klarar det inte längre.
Ditt ansikte är de värsta nyheterna på hela dagen."
Vi vill messa, bara messa!
Vi gillar det ordet, eller hur? "Mess!" Det är kul att säga. Det är
kort, koncist, två S, lite sting.
"Messa det!
Messa!"
"Jag vet inte var det är.
Säg det inte. Messa det. Säg det inte!"
Minns ni när sms först kom?
Inte direkt. Minns inte riktigt.
Inte jag heller.
Jag vet att vi har det.
Jag vet att vi inte hade det.
Jag vet inte hur vi fick det. Jag minns inte…
Sa de att det kommer? Det fanns...
Ropade de ut att vi kommer att få det?
Det fanns ingen reklam. Jag minns ingen reklam.
"Vill du ha mänsklig kontakt men står inte ut med folk längre?
Prova sms.
Behöver du ge nån information
men vill inte höra deras dumma röst svara på den?
Du behöver sms."
Vi gillar det. Det är snabbt, effektivt. Inte snabbt nog för vissa, tydligen.
Istället för "OK" messar många bara "K" till mig
och lämnar O:et.
Vadå? Hur många mikrosekunder sparade du på det?
Tror du att du är effektiv? Vad blir det, typ två minuter i slutet av dagen
så att du kan se skateboardåkare på YouTube slå kulorna i ett räcke?
Nån messade mig "T" häromdagen istället för "tack".
Jag skulle vilja slå dina kulor i ett räcke, T.
Det är inget tack.
Vi är så angelägna om att få nästa sms att tre små spökprickar
säger att det kommer.
"Vi jobbar på nåt extra för dig. Vänta tills du ser det.
Du kan inte tro vad han tänker säga."
Jag kan inte visa det än.
Vi jobbar fortfarande på det i messmaskinen,
men det är en pärla.
Man ser kolvarna pumpa.
Ibland får vi spökprickarna och sen inget sms.
Vad hände där?
Jag vill veta vad det var.
Är det som att nån kommer fram till dig och bara:
"Glöm det."
Mobilerna blir bara smartare.
Varför blir inte vi det?
Varför säger folk fortfarande att vänta på pipet i röstbrevlådan?
Det är 2000-talet, för fan.
Jag tror att alla har fattat pipet.
Massajerna på den afrikanska slätten känner till pipet.
De lämnar inget meddelande innan de hör:
Varför säger folk ännu åt mig att lämna mitt namn och nummer?
Är det nödvändiga instruktioner för nån?
Får nån meddelanden som: "Det här är en kvinna. Hej då"?
Eller: "Han är död. Ring tillbaka?" "Vem var det?"
Vad sägs om kameran i telefonen?
Jag undrar alltid om... Innan de gör nåt sånt,
diskuterar de:
"Är du säker på att det här är en bra idé?
Du tror inte att denna funktion
kan resultera i så många bilder,
videor, inlägg, kommentarer och svar
att mänsklighetens livskraft bara rinner ut
som en pöl med piss vid sidan av vägen?
Tror du inte att den här lilla grejen kan göra det?"
"Nej.
Jag tror inte heller att varje middag slutar med att en bildöversittare säger:
'Okej, allihop. Bild.
Kom igen.
Vi måste ta en bild.'"
"Varför? Vi hade inte kul. Jag vill inte minnas det här."
Och låt oss se till att den minst mobilkunniga personen
i området tar bilden.
Nån gammal, nervös, klumpig, förvirrad eller dum.
Nån som inte kan hålla i saker, se saker, sikta saker, trycka på saker.
Nån som genast lämnar kameraläget och inte kan återvända till det.
"Jag vet inte. Är nån... Jag vet inte.
Vet nån hur man..."
Vi tar den personen, så att vi kan stå här ännu längre
med falska, frusna leenden och armen runt nån
du aldrig skulle röra i nån annan social situation.
Vi är bildberoende.
Det går inte att stoppa. Ibland vill jag ha en gammal mobil igen.
En av dem jag ser på tv. Det finns mobiler för gamla
med knappar stora som kakelplattor.
Har ni sett reklamen?
Mobilerna för gamla. Två knappar: Din unge, ambulansen.
Det är allt.
Glöm siffrorna. Du behöver inte siffrorna.
Varför uppdaterar vi inte några av termerna som används
i teknikvärlden, som "e-post"?
Varför är ordet "post" ens i "e-post"?
Finns det nån likhet mellan e-post
och vad som än pågår hos posten?
Den ena går via ett digitalt fiberoptiskt hyperhastighetsnätverk.
Den andra är en förvirrad,
avlägsen gren av pojkscouterna, bara...
Stapplar sig fram på gatorna i pinsamma shorts
och jackor med meningslösa emblem och medaljer.
Kör sex kilometer i timmen, åtta meter i taget,
på fel sida av en mentalt handikappad Jeep.
De har alltid en emotionell,
finansiell härdsmälta vart tredje och ett halvt år
för att deras affärsmodell från 1630 inte fungerar längre.
"Hur ska vi komma ikapp?"
Jag förstår inte hur ett informationssystem på 2000-talet
som är baserat på att slicka, promenera
och ett slumpmässigt antal cent
har svårt att konkurrera.
De tar alltid ut postmästaren på tv för att förklara svårigheterna.
Han är livrädd, ringar under ögonen,
orakad, har jobbat hela nätterna.
"Det här håller inte länge till.
Det verkar som att vi måste höja portot med en cent!"
Vi bara: "Du, ta det lugnt.
Vi vet inte hur mycket ett frimärke kostar ändå.
Fyrtioåtta, femtiotre, sextioett. Säg en dollar, du kommer dit.
Blir det några slantar över
kan du köpa ett par byxor och en riktig bil."
Jag skulle säga till posten:
"Om ni verkligen ville hjälpa oss,
bara öppna breven,
läs dem och mejla vad det står!
Vi ger er en cent för varje,
eftersom det verkar vara mycket pengar i er värld."
Men alla är mänskliga.
Människor.
Människan är en social art, som vi kan se.
Vi tenderar att samlas,
hopas och klumpa oss tillsammans.
Vi bor här i New York.
Det är helt ologiskt.
Flyger man från New York
och ser ner på staden,
vad ser man runt staden?
Bara tom, öppen, vacker mark där ute.
Ingen är där!
"Vi klämmer in oss här, tätt!"
Obekvämt, för nära varann, trafik, trängsel!
Det är vad vi gillar!
Människor gillar att vara nära varann,
för det gör det lättare för oss att döma och kritisera...
...andra människors personligheter och aktiviteter.
Vi gillar att säga vad vi tycker, kommentera, ge våra åsikter.
Ibland har vi slut på åsikter.
Så vi hittar på dem.
"Det är som det är"
är ett väldigt populärt yttrande idag.
Nån idiot sa det säkert till dig idag.
Man kan inte gå igenom en dag utan att nån säger: "Det är som det är."
Varför lever du ens?
För att bara säga luftord som fyller rummet med meningslösa ljud?
Jag vill hellre att nån blåser mig i ansiktet
än att de säger "det är som det är" en gång till.
Kom bara fram till mig och…
För jag får samma data från det!
Folk gillar att säga det. "Det är som det är."
Om du upprepar ett ord i en mening kan du säga det med självförtroende.
"Affärer är affärer."
"Regler är regler."
"Sagt är sagt."
"När vi går in dit,
så länge vi vet vad som är vad och vem som är vem,
händer det som händer, och det är som det är."
Vi vill också säga saker för att få oss att må bättre.
"Han dog åtminstone när han gjorde nåt han älskade."
Jo, förvisso...
Men han gör det inte längre.
Och jag vet inte hur mycket han fortfarande skulle älska det
efter det rätt negativa resultatet.
Jag vill dö medan jag gör nåt jag hatar, som att städa en rad bajamajor.
Ta tag i bröstet, släppa borsten, duka under och säga:
"Härligt. Jag är åtminstone färdig med det."
Och när man har tillfälle
att utnyttja en av dessa bärbara, offentliga utomhustoaletter i plast...
Det är helt annorlunda än nån annan plats du skulle gå till,
och du är också lite annorlunda när du kommer ut.
Lite skakad, som en krigsveteran
eller nån som jobbar på akuten.
"Mår du bra?" "Jo, jag mår bra.
Jag behöver bara lite tid. Jag klarar mig.
Jag ska ta en promenad. Jag måste tänka
på mitt liv.
Det känns inte som att det går i riktningen jag ville."
Förresten, gift dig aldrig med nån som kommer ut ur ett sånt badrum
och säger: "Det är inte så illa där inne."
Gift dig inte med den personen.
Du har många fantastiska egenskaper. Du kommer så småningom träffa nån.
Nöj dig inte med en individ av denna kaliber.
För det är så lätt att använda en bajamaja.
Jag tycker alltid att fjädringen på dörren
är lättare än väntat.
Dörren öppnas så lätt, så välkomnande.
"Kom in. Vi har nåt åt dig."
En plats att lätta på trycket i utbyte mot en mental bild
som ger dig ryckningar när du sover varje natt i ett och ett halvt år
med PTSD:
portabel toalettsvängdörr.
Jag vet inte ens hur man kan kalla det ett badrum.
Det är inte ett bad... Du skiter i ett hål med låda ovanpå.
Det är djuriskt!
Det är sånt hyenor gör!
Du vill göra det hundar gör när de har gått på toa i gräset.
Ni vet den där grejen de gör?
Du vill göra det när du har använt en sån här.
"Varför gör du så?"
"Jag försöker bara radera de sista minuterna av mitt minne."
Vilken härlig publik. Det här är jättekul.
Tack för att ni är här.
-Jerry! -Mannen.
Okej.
Vi byter ämne i det här skedet av vår fina tid tillsammans.
Det var alltså saker jag ser i omvärlden.
Nu vill jag ta er in i Jerrys lilla värld
och ge er lite perspektiv på vad som händer i mitt privatliv.
Först ska jag ge er siffrorna. Alla gillar siffrorna.
Jag är 65 år gammal.
Jag ber om ursäkt för hur chockerande
det numret är.
Jag är gift sen 19 år.
Jag har tre barn.
Min dotter är äldst. Jag har två yngre pojkar.
Jag älskar att vara i 60-årsåldern. Det är mitt favoritdecennium hittills.
När du är i 60-årsåldern och folk ber dig att göra nåt
säger du bara nej.
Ingen anledning, ingen ursäkt, ingen förklaring.
Jag kan inte vänta på 70. Jag tror inte att jag ens svarar.
Jag har sett dem. Folk över 70 vinkar bara.
"Vill du kolla in loppmarknaden?"
Jag gillar den här tiden.
Den är avkopplande.
Jag vill inte växa. Jag vill inte förändras eller bli bättre på nåt.
Jag vill inte utöka mina intressen,
träffa nån eller lära mig nåt jag inte redan vet.
Jag ljuger inte på restauranger längre.
"Hur är allt?" "Jag trivs inte här."
"Vill du ha notan?" "Nej, jag tänker åtala er. Detta är skandalöst."
Jag gillar inte att vända mig om. Om jag går på gatan såhär:
"Jerry, kolla. Du måste se det här."
Den här rörelsen. Jag gillar den inte längre.
Jag vill inte göra den.
"Du måste se det här." "Jag håller inte med."
Jag känner mig inte gammal eller trött. Jag har bara sett många saker.
Jag ser det på tillbakavägen, när det är framför mig. Vad sägs om det?
Eller så inte. Jag googlar det.
Eller så antar jag
att det antagligen är likt nåt annat som jag redan sett.
Många i min ålder gör en bucketlist.
Jag gjorde en
och förvandlade B:et till ett F, så var jag klar med det med.
Jag vill bara att ni ska ha det alternativet.
Du kan antingen kryssa av allt eller ändra en bokstav längst upp
så sitter du i fåtöljen och slappar.
Jag gifte mig sent i livet. Jag var 45. Jag hade problem.
Jag åtnjöt dem rätt mycket, vad jag minns.
Jag hade gifta vänner när jag var singel. Jag besökte dem inte.
Jag såg deras liv som patetiska och deprimerande.
Nu när jag är gift har jag inga singelvänner.
Jag ser deras liv som meningslösa och triviala upplevelser.
Jag tror att jag hade rätt båda gångerna.
Oavsett om du är gift eller inte förstår du inte vad den andra sidan gör.
Jag kan inte umgås med singlar.
Du har ingen fru, vi har inget att prata om.
Har du en flickvän? Det är en barnlek, min vän.
Du spelar paintball.
Jag är i Afghanistan med riktiga, laddade vapen.
Gifta killar spelar med fulla magasin och levande ammunition.
Det här är ingen övning.
Singlar sitter på en karusell och blåser på vindsnurror.
Jag kör en lastbil full av nitroglycerin på en grusväg.
Ni singlar här ikväll som undrar:
"Jerry, tänk om jag vill vara gift som du?
Vad behöver jag om jag vill vara gift?"
Jag ska berätta vad du behöver. Du behöver svar.
Det är bäst att du har några svar till henne.
Kvinnor har många frågor.
Deras hjärnor är starka,
aktiva och på hög beredskap hela tiden.
Du sover. Hon forskar.
Den kvinnliga hjärnan är igång hela tiden.
Den kvinnliga hjärnan är ett av de mest kapabla organen
i hela det biologiska universumet.
Girl power.
Jajamän.
Det finns inget den kvinnliga hjärnan inte kan göra.
Den löser alla jordens
och livets problem.
När den är klar med det
går den vidare till det hypotetiska.
Teoretiska situationer
som kan förekomma.
Hon måste veta hur du eventuellt reagerar.
"Om du fejkade din egen död och jag fick reda på det,
vad skulle du då säga?"
"Vad pratar vi om nu?"
"Jag drömde om hela grejen inatt, så förneka det inte."
Att vara gift är som att tävla i sista rundan på tv.
Jag köpte ett podium och satte det i vardagsrummet.
Jag vaknar på morgonen, står bakom podiet,
försöker besvara min frus frågor och går vidare med dagen.
Jag har en klickare.
"Jag tar 'Filmer jag tror vi såg ihop' för 200."
Min fru är förstås mästaren från förra veckan.
"Jag tar 'Detaljer i ett tiominuterssamtal vi hade tre på natten för åtta år sen.'
Och jag vill satsa allt jag har på det, Alex.
Jag satsar på vinst här och nu."
Maken har förstås aldrig en aning.
"Jag beklagar. Du vann varken weekendsexpaketet
eller det skuldfria sportevenemanget på tv.
Tack för att du var med. Lyssnar du ens på mig?
Glöm inte att ta ut säcken med sopor när du går ut
ur studion."
En sak jag inte visste innan jag gifte mig
som jag fick reda på efteråt,
var att jag varje dag i mitt gifta liv skulle diskutera min rösts tonfall.
När jag var singel visste jag inte att jag så ofta använder fel tonfall.
Jag trodde det var ett äktenskap. Tydligen är det en musikal.
Jag går runt huset med en sån där rund, svart körgrej.
Den där då?
Kommer jag närmare?
"Det är din ton." "Min ton?" "Ja, din ton."
"Vad är det med min ton?" "Jag gillar inte din ton."
"Vad vill du att jag ska..." "Bäst att du byter ton!"
Hört det nån gång?
Och kvinnor har rätt, som de alltid har.
Den manliga tonen förändras under förhållandet.
I början, när hanen uppvaktar kvinnan,
i uppvaktnings- eller flörtfasen,
talar vi två oktaver högre.
Vi höjer vår röst två oktaver.
Vi pratar såhär i början.
För kinamat eller italienskt låter toppen.
Vi kanske tar en biltur eller går en promenad.
Min riktiga röst som jag använder just nu
för att kommunicera med er
är inte välkommen i mitt hus.
Det är därför jag pratar med er.
Tror du att jag pratar såhär
i mitt hus, med den här auktoriteten?
Den lilla skärpan i min röst? Tror ni att jag pratar sådär hemma?
Nej.
Om jag gick in i mitt eget hus,
som jag förresten betalade för... Inte relevant, ville bara påpeka det.
Om jag sa såhär...
Om jag sa:
"Jag måste äta nåt!"
Om jag sa det så... Okej, alla killar jag känner skulle säga:
"Ät vad fan du vill. Jag bryr mig inte."
Vilken kvinna som helst skulle säga: "Varför skriker du på mig?"
"Jag skriker inte!
Jag är bara hungrig!"
Sen bryter striden ut,
och när den gör det åker du plötsligt kajak i en fors.
Du har en plasthjälm på. Du går under.
Du dyker upp. Paddla bara på.
Det är då kvinnans tonfall förändras.
Ja, kvinnorna är också med.
Vid nåt tillfälle i varje gräl gillar varje kvinna
att imitera mannens röst.
Nånstans i kvinnornas fantastiska organisationssystem
har alla kommit fram till samma imitation.
"Du säger alltid: 'Åh nej, jag kan inte göra sånt.
Det var inte vad jag sa att jag skulle göra.'
Du sa: "Jag går kanske. Jag går säkert. Jag skulle nog inte känna mig bekväm.'
Du säger: "Åh, med dina vänner. Vi går med dina vänner.'
Inte som med mina vänner. Med dem säger du:
'Jag tror inte jag kan...'"
Vem fan är den här killen?
Var har ni sett honom?
Jag har aldrig hört nån prata så.
"Det är för att du inte hör dig själv. Du borde höra hur du låter.
Du säger: 'Åh, jag tror inte... Du vet.'"
Det påminner mig om småningarna i Trollkarlen från Oz:
Vi representerar småningarna
För att allt handlar om att lyssna.
Vill du ha äktenskapsråd?
Bäst att du lyssnar!
Många fruar klagar på att deras män inte lyssnar.
Jag har aldrig hört min fru säga det. Hon kan ha gjort det.
Jag vet inte, men...
...det här är vad jag vet.
Mina damer, era män vill göra er lyckliga.
Han jobbar på det!
Han planerar det.
Han tänker på det varje sekund.
Han kan inte göra det.
Han vet inte hur man gör.
Ibland gör vi det.
Vi vet inte hur vi gjorde det.
Vi kan inte fråga: "Vad gjorde jag?"
Då verkar det som om du inte vet vad du gör.
Kan inte göra nåt.
Kvinnan säger: "Jag kan inte tro att du gör det här."
Mannen säger: "Gör vadå?"
Kvinnan börjar gråta.
Mannen säger: "Jag har inte gjort nåt."
Kvinnan säger: "Exakt."
Så det är lite av ett schackspel.
Förutom att brädet är flytande vatten
och alla schackpjäser
är gjorda av rök.
Och du är inte ensam. Glöm aldrig det i äktenskapet.
Samhälle, kultur, till och med teknologin
hjälper dig på din resa genom äktenskapet.
I din bil, till exempel,
två-zons, separata knappar, på varje sida,
klimatanläggningssystem.
Jag undrar om det var en gift person som kom på det...
...och tänkte: "Det här kan vara händigt
om du är med nån du är juridiskt bunden till
för resten av livet
och de behöver hålla käften."
"Jag fryser. Jag brinner upp. Jag kokar.
Det blåser på mig."
När min fru säger: "Luften är på mig",
motsvarar det när en normal person säger: "En björn är på mig."
Det är nödnivån.
Och jag svarar på samma nivå.
"Herregud. En ond bris från en fientlig ventil attackerar min partner,
som förresten gav mig tre barn utan bedövning.
Kunde säkert ha fångat bebisarna själv om ingen var där,
men kan inte överleva en vindpust
tre grader från hennes optimala temperatur."
Och den här dumma två-zonsgrejen är helt säkert bra på
att hålla luftmolekyler med olika temperaturer
från att blandas
inuti ett meterbrett, stängt utrymme i en bil.
För att när jag köper mitt morgonkaffe
vill jag ha svart kaffe på vänster sida av koppen,
grädde och socker till höger.
Och det är inga problem.
På fina restauranger frågar de ibland: "Vill du ha med eller utan bubblor?"
"Både och. Samma glas, håll dem åtskilda.
Jag gör så i bilen hela tiden."
Här är ett äktenskapsögonblick jag bevittnade.
Mannen i bilen, frun på trottoaren.
Han hämtar henne efter jobbet.
Han stannade inte bilen helt och hållet!
Hon hade dörren öppen.
Hon hoppade på ena benet...
...och försökte stöda sig på armstödet...
Man får bara in ena foten i en bil som rör sig.
Man kan bara föreställa sig det livliga idéutbytet
som ägde rum i bilen resten av resan hem.
Men det är vad äktenskap är. Det är två personer
som försöker hålla ihop utan att säga "jag hatar dig".
Vilket man inte får säga. Okej?
Man får inte säga så.
Man får känna det.
Det är okej.
Låt det inte komma ut.
Säg nåt annat. Vad som helst.
Säg: "Varför finns det aldrig nån tejp i det här huset?"
"Nån" är "jag", "tejp" är "hatar", "huset" är "du".
Men det är bättre.
Man säger inte: "Jag kunde döda dig nu."
Man säger: "Du är rolig ibland."
"Så, Jerry, vi vill förstå mer detaljerat exakt hur du lyckades med det här,
för vi såg att du bara var en vanlig
singelkille i 45 år.
Och helt plötsligt gjorde du en helomvändning.
Äktenskap, fru, barn, familj. Hur gjorde du?
Hur vande du dig?
Hur förökade du dig, sambodde
och anpassade dig
för att inte irritera nån?"
Det är en bra fråga,
för att en man överlever inte äktenskapet
om han inte har ett starkt
hjärna-till-tal kontrollfiltreringssystem.
Man pratar inte bara sådär när man är gift!
Det är riskabelt.
När jag är med min fru, som jag älskar djupt,
och en tanke dyker upp,
är det första jag tänker: "Okej, jag vet att jag inte kan säga det."
Jag kanske kan säga att jag hörde nån säga det.
Sen kan hon och jag dela en öm stund tillsammans
och komma överens om vilken idiot personen måste vara.
Och vi kommer utmärkt överens.
Vi har tre barn, som jag sa.
Vi kom precis tillbaka från en fin familjeresa,
eller vad jag kallar:
"Dags att betala mycket pengar för att gräla på hotell."
Jag vet inte vad annat vi gjorde.
Vi kan väl gräla när vi cyklar?
"Jag ska döda dig." "Jag ska döda dig mer."
Låt oss använda svordomar på en ofördärvad, vit sandstrand.
Låt oss bråka om hur väl de andra barnen uppför sig.
Jag undrar om de var ute på hotellets balkong igår kväll
med cashewnötter från minibaren och försökte träffa andra gäster i huvudet.
Så min dotter är äldst.
Hon är 18, gick precis klart high school och började på college.
Det är ett stort steg för föräldrar.
Tack.
Vi gjorde ett bra jobb. Hon gick ut high school.
Många frågar mig:
"Hur känns det, Jerry? När den första ungen lämnar huset?"
Det är bra.
Jag är okej.
Som jag ser det är det som att hitta en alligatorbebis,
lägga den i badkaret, och alla bara...
"Titta. Jag hittade den. Det är en alli...
Titta. Lägg fingret i munnen. Känner du tänderna? Små, bitska tänder."
Tiden går, och du tänker:
"Jag tror att vi måste få ut den här grejen härifrån.
Det här...
Det känns inte rätt längre. Den här grejen...
Den är läskig. Den borde vara ute i världen
och mörda andra levande saker och äta dem.
Det är det den är gjord för."
Jag älskar att vara pappa. Jag var med vid födseln.
Helt klart livets mest dramatiska ögonblick.
Varje gång två personer går in i ett rum och tre kommer ut
har nåt stort hänt där inne.
I slutet av livet går vi tillbaka till i princip samma rum,
samma säng, samma grejer omkring.
Och återigen kommer ett annat antal människor ut
än som gick in,
men sån är människobranschen.
Vi måste omsätta, få färska varor,
hålla igång distributionskedjan.
Vi måste få in dem. Vi måste få ut dem. Det är sjukhusets jobb.
Det är vila, renlighet.
Om det inte funkar, hjälper vi dig vidare.
Det står "sjukhus" när du går in, men det kan också stå "heminredning".
För bebisarna slutar inte komma. Bebisar bryr sig inte.
Tror du att de bryr sig om att världen är en röra,
att du har problem?
"Vi är på väg!
Vi vill vara med!"
De kommer som hyllor med färska munkar.
Fler bebisar.
Varför är de här?
De är här för att ersätta oss.
Det är deras uppdrag.
Ser ni inte vad som händer?
De driver ut oss.
Deras första ord är "mamma", "pappa"
och "hej svejs".
"Vi får väl se vem som bär blöjorna när det här är över."
Det är vad bebisarna tänker.
Men pappan kämpar för att hålla jämna steg.
Alla mammor som är här, vi vill vara det ni vill att vi ska vara.
Vi kan inte!
Vi vill vara det.
Bebisen föds. Det är så otroligt.
För kvinnan kickar instinkterna in.
För mannen kickar inget in.
Han är samma kille, inget händer.
Några år in i mina barns liv såg jag hur de stirrade på mig
från andra sidan rummet som om de tänkte säga:
"Ursäkta, behöver du hjälp?
Mamma, rida häst-killen är här igen. Behöver vi nåt?"
Att undvika är mannens hemmainstinkt.
Golf, den ultimata undvikelseaktiviteten.
Ett spel som är så onödigt svårt,
meningslöst, irrationellt, tidskrävande.
Ordet "golf" kan bara stå för
"gå, och lämna familjen".
Jag har många vänner som spelar. De älskar det.
"Jerry, du skulle älska det.
Det är ett utmanande spel."
"Visst, det är det säkert.
Det är också utmanande att kasta en Tic Tac 100 meter in i en skokartong."
I den golfande faderns fantasi springer familjen ut när han kommer hem
för att höra de spännande historierna från hans golfäventyr.
I verkligheten är ingen ens medveten om att han har åkt eller återvänt.
Efter åtta och en halv timme av ett idiotiskt hackande genom sand och gräs
medan han fyllekör en clownbil genom en låtsaspark.
Men pappan är fortfarande stolt...
...när han klär sig i bisarra kläder hemma på helgerna.
Alla pappor klär sig i princip i samma stil som deras livs sista bra år.
Vad han än hade på sig när han gifte sig.
Han pausar det ögonblicket
i modehistorien och rider ut det till slutet.
Man kan se pappor på gatan: -05, -91, -83.
Jag tog barnen på bio häromdagen.
De meddelade nåt som jag inte sett förr:
"Ta vänligen med dig soporna från din plats efter filmen."
"Jaha, okej.
Jag kanske tar med mig min orange overall och träpinne med spik i också.
Jag kanske går längs motorvägen efter eftertexterna."
Jag plockar inte upp nåt!
Det var jag som slängde det.
Det finns ett avtal mellan oss och biograferna.
Avtalet är att ni blåser oss.
I utbyte mot det öppnar jag bara handen när jag är klar med nåt.
Låter det rulla åtta rader ner.
Jag sätter inte armen i det där mörka, läskiga hålet
och försöker ta loss tre godisar som har suttit som berget
sen Nyckeln till frihet.
Vad har de gjort för oss?
Vadå? Ni gav oss en kopphållare? Är det lyxen vi får?
Vad sägs om en automatisk popcornpistol som avfyras var femte sekund
för att fullborda denna kadaverliknande upplevelse.
Kopphållaren, det är föremålet som definierar vår kultur.
"Vi håller inte i koppar!
Vi vill inte greppa!"
Handsfree.
Ge mig en cowboyhatt med en öl på varje sida
och en slang som hänger ner.
Ge mig ett indragbart hundkoppel,
så om hunden drar släpper jag på linan som om han vore en spjutfisk.
Går jag på toaletten
förväntar jag mig en rörelsedetektor vid toaletten, vasken, urinoaren.
Jag gör inget här.
Varför är vasken aldrig lika medveten som toan?
Man måste alltid börja trolla för att få igång den.
Vem designade toabåset med det stora titthålet under dörren?
Så att vi alla kan se de livlösa, kollapsade byxbenen
och tragiska små skospetsarna som knappt sticker ut
under det impotenta bältet som ligger där helt hjälplöst.
Hur mycket mer kostar det att ta ner väggen några decimeter?
Det är världens billigaste vägg.
Det är en metallpanel.
De får inte ens panelerna att mötas i hörnen!
Varför klarar de inte det?
Ibland går man förbi och ser ett skrämt, terroriserat öga.
Har ni nånsin sett en ögonvita där snabbt?
Bara en pupill?
Varför gör vi såhär mot folk?
Jag är ingen häst. Jag vill inte vara i ett bås.
Varför hänger inte huvudet över dörren om det är ett bås? Det är så hästar gör.
Mina kollegor känner säkert igen skorna.
Låt dem se mitt ansikte också.
"Hej, Bob, hur är det?
Ja, det här var anledningen till att jag måste lämna mötet.
Jag hade en egen Powerpoint-presentation att göra."
Tack, New York. Ni har varit bäst.
Jag älskar er!
Ni gjorde mig till den jag är. Tack.
Tack för att ni kom på showen.
Hoppas ni gillade den.
God natt.
Så det man gör i helikoptern
är att röra sig framåt lite innan man hoppar ut.
-Vad är det här? -Det är du i dörren.
-Hallå! -Hej, läget?
Ja!
-Bra jobbat. -Tack.
Undertexter: Borgir Ahlström