Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mr. Seinfeld, ma este fellépése van?
Igen.
Azt mondják, túl nagy a forgalom a leszálláshoz.
- Mi legyen? - Nem gond.
Csak dobjon ki itt valahol.
23 ÓRA DÖGUNALOM
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Istenem!
Micsoda pillanat!
Micsoda érzés! Mekkora teljesítmény...
a maguk részéről.
Amin átmentek...
kimozdulni, kibírni...
az élet természetes akadályait.
A problémás embereket, a szervezkedést.
Az idegesítő barátokat, akik közül sokan itt ülnek magukkal,
és akikkel szükségtelenül bonyolult oda-vissza üzengetésbe bonyolódtak.
"Most akkor ki jön?"
"Mikor indulunk?" "Hogy jutunk oda?"
"Fel tudsz venni?" "Fel tudlak venni."
"Útba esik." "Nem esik útba."
"Az én kocsimban."
"Egy kocsival." "Két kocsival."
"Mikor eszünk? Ti ettetek? Én nem ettem."
"Fogtok enni? Én éhes vagyok." "Tele vagyok."
"Egész nap csak nassoltam. Kell valami táplálóbb."
"A jegyek?" "Kinél vannak a jegyek?"
"Nálad vannak a jegyek?"
Hányszor hallották ma a "jegy" szót?
"Ne felejtsd a jegyeket!"
"Jegyek nálad?" "Jegyek nálam!"
"Az ő jegyük is?" "Nekik nem vettem jegyet,
Vegyenek maguknak jegyet.
Még a múltkori jegyeket sem fizették ki."
Miért olyan idegesítőek a barátaik?
Azok, akiket maguk választottak.
Ennek semmi értelme.
Egy pillanat alatt megszabadulnának tőlük...
ha nem lenne nagyobb macera
újakat találni és megismerni az ő idegesítő problémáikat,
amikkel sosem kezdenek semmit.
Megváltoztatni a neveket és számokat
törölni őket a telefonból.
"A fenébe! Inkább elviselem ezeket az idiótákat.
Amúgy is ugyanazok a vacsorák, ünnepek és filmek. Mit számít, kivel töltöm?"
"Csak ki akarok mozdulni." Hát tessék!
Az emberek ki akarnak mozdulni.
"Mozduljunk ki. Ki kéne mozdulnunk. Sosem mozdulunk ki."
Hát...
itt volnánk.
A kimozdulásban az a jó, hogy nem tart sokáig.
Csak éppen addig, amíg nem jön a következő érzés.
Az pedig a "most már menjünk vissza".
Az után a sok meló után,
amivel eljutottak idáig, ahol most vannak,
még csak félúton járnak a szenvedéseiknek.
Akárhol vannak, tényleg, akárhol az életben, eljön az a pont,
hogy le akarnak lépni onnan.
A melóból hazamennének.
Otthon vannak. "Egész héten melóztam. Menjünk valahová."
Kimozdultak. Késő van. "Vissza kell mennem."
"Fel kell kelnem." "Megyek a reptérre."
"Mikor szállunk már be?" A gép felszáll.
"Mikor szállunk már le?" A gép leszáll.
"Mikor nyitják már az ajtót?"
Senki sem akar lenni sehol!
Senki sem szeret semmit.
Zsémbesek vagyunk, ingerlékenyek,
és ezt úgy dolgozzuk fel, hogy folyton helyet változtatunk.
Ezért aztán...
kitalálunk ilyen dolgokat, mint ez, amit most csinálunk.
Ez egy kitalált, kamu, túllihegett, szükségtelen különleges esemény.
Erről van szó.
Sokan keményen dolgoztak rajta, hogy megtörténjen,
és elüssünk vele egy kis időt.
Ezért vagyok itt. Nekem se volt semmi más dolgom.
Ezt elárulhatom. Ismernek. Maguk és én...
Ismerjük már egymást egy bizonyos szinten...
meglehet, csak elektronikusan...
de már nagyon régóta.
Együtt éljük meg az életet. Csodálatos dolog!
Tudják, mit csinálok.
Tudják, min dolgoztam, hogyan élek.
Pontosan tudják...
most bárhol lehetnék a világon.
Legyenek őszinték! Az én helyemben
itt lennének a színpadon és hakniznának?
Talán igen. Talán nem.
Mindazonáltal örülök, hogy itt lehetek.
Szeretek itt lenni.
Ez lehetne a kedvenc helyem az egész világon,
itt és most. Lehetne.
Imádunk!
Köszönöm, drágám! Én is imádlak!
Éppenséggel ez a fajta a kedvenc intim kapcsolatom.
Imádlak, imádsz, soha többet nem találkozunk.
Csupa olyasmi, amivel meggyőzzük magunkat, hogy az életünk nem vacak.
Ez a másik dolog. Holnap majd azt mondhatják,
"Az élet nem vacak.
Láttam egy humoristát a Broadway-n, aki ment a tévében 20 évvel ezelőtt."
Még akkor is, ha vacak az életük.
Ezt onnan tudom, hogy mindenkinek vacak az élete.
A maguké vacak. Az enyém is az.
Talán nem pont annyira.
De a vacak emberi mércéjével mérve...
mindenkinek vacak az élete. Semmi gond!
Ne érezzék rosszul magukat emiatt!
Az élet legnagyobb leckéje:
A "vacak" és a "remek" hasonló fogalmak.
Nem különböznek sokban.
Itt élünk New Yorkban.
Itt elegünk van a remek kis éttermekből.
"Jerry, voltunk egy remek kis étteremben tegnap.
Remek volt! Imádnád.
Imádná, ugye, hogy imádná? Imádnád!"
"Te!" Ismerős, ahogy a barátjuk kipécézi magukat?
"Te! Ugye?
Ő imádná azt a helyet!"
"Neked tetszett?" "Annyira nem érdekelt, de te..."
Nem szeretem a remek éttermeket. Semmi remeket nem csípek.
A "nem rosszat" keresem. "Milyen a kaja?" "Nem rossz."
"Jól hangzik. Menjünk oda, essünk túl rajta!"
"Kíváncsi a specialitásunkra?" "Nem. Ha az lenne, rajta lenne a menün!
Nem érdekel olyan kaja, aminek felvételiznie kell a listára."
Fogalmam sincs, miről beszél.
"Megpirítjuk a héját. Fűszeres kérget kap.
Megszórjuk valamivel, ami valami másnak a kivonata.
Elég a szórásból! Már nem győzzük a szórást!
Túl sok a szórás!
Talán ha nem kivonatolnák annyira, nem kéne megszórni vele!
Két és fél óra egy étkezés.
A végére már fáj az ember feneke.
És amúgy se olyan jó, mint egy tál müzli és kóla.
A számlát egy kis könyvben hozzák, mintha sztori is tartozna hozzá.
Ja, itt a sztori:
Egyszer volt, hol nem volt egy borda. Ennyi.
Utána állnak az utcán a barátaikkal,
"Ez nem is volt olyan... Jó volt?" A többiek szerint "remek".
"Hát szerintem nem volt olyan remek. Mit gondoltok?"
"Vacak volt, mi? Vacak ez a hely."
Egy csomó remek hely vacak!
Ha kimennek egy meccsre, ott kérnek egy hotdogot.
A hot dog hideg.
A kifli nem pirított.
Az eladónak priusza van, és ebből él.
És mégis imádják azt a hotdogot.
Vacak? Igen.
És remek? Igen!
Ilyen közel áll a kettő egymáshoz!
A "vacak" és "remek" az a két értékelés,
amivel az emberek mindent osztályoznak.
"Nézzük meg az új filmet. Azt hallottam, remek!"
"Tényleg? Azt hallottam, vacak."
"Hogy lehet vacak? Állítólag remek!"
"Azt mondják, az eleje remek, de utána vacak lesz."
"Hát ez vacak." "Tudom. Lehetett volna remek is."
Szerintem a "vacak" és "remek" egy és ugyanaz.
Vesznek egy jégkrémet. Mennek az utcán,
a jégkrém kicsúszik a tölcsérből,
leesik a földre. Ez vacak!
És mit mondanak? "Remek!"
A kaja jó téma. Beszéljünk még róla!
Pár hónapja Vegasban jártunk,
és mindenki azt mondta: "Jerry, próbáljátok ki a svédasztalt!
Ott van svédasztal!
A svédasztalról bármit választhatsz!"
Mi a svédasztal lényege?
"Elég rossz a helyzet.
Hogy tehetnénk még rosszabbá?
Helyezzük az embereket,
akiknek már amúgy is gondjuk van az adagok beosztásával...
egy beteges, Caligula-szerű ételorgiába,
korlátlan fogyasztással.
A bejárat legyen egy csokiöntetes vízicsúszda."
A svédasztal olyan, mintha hagynánk,
hogy a kutyánk vásároljon az állateledelesnél.
A parkolóban odaadjuk neki a pénztárcánkat,
"Menj, és vegyél annyi kaját...
amennyi szerinted elég neked.
Használd az ítélőképességedet.
Megvárlak a kocsiban.
Csak tekerd le kicsit az ablakot, hogy kapjak levegőt."
Az ember nem boldogul jól felügyelet nélkül hagyott étel közelében.
Senki sem rendel az étteremben úgy, hogy "Kérek egy parfét,
sült bordával, húsos pitével, rákkal és sütivel, meg egy omlettet."
Az emberek úgy pakolnak a tányérjukra,
mintha az utolsó vacsorára készülnének.
Mintha az összes érzelmi és személyes problémájuk
tökéletes modelljét alkotnák meg.
Hordozzák maguk előtt a tálat, így:
"Ezekkel a problémákkal küzdök.
Egy tál saláta egy gombóc fagyival.
Van néhány megoldatlan problémám, amit a svédasztallal próbálok orvosolni."
És letámadják a többieket.
"Bocs, azt honnan vette? Az micsoda? Nem is láttam! Mi az?
Karamellizált csirkecomb?
Ki kell próbálnom! Adja ide! Maga tudja, hol van, szed másikat! Kérem!"
Most...
Kérem!
Lehetőség szerint maradjon a csoporttal.
Sok tárlaton megyünk keresztül, nem szeretném, ha elkóborolna.
Gyerekkoromban...
a legnagyobb kajával kapcsolatos jelenség
a Pop-Tart feltalálása volt.
Eldobtam tőle az agyamat!
Fel sem fogtuk a Pop-Tartot.
Túl fejlett volt!
Láttuk a szupermarketben. Olyan volt, mint egy űrhajó!
Mi csak majmok voltunk a porban, botokkal játszottunk...
gügyögve és mutogatva.
"Itt a Pop-Tart!"
Gondoljanak bele a megjelenésébe! A '60-as években jártunk.
Volt pirítós!
Évtizedekre előre lefagyasztott narancslé!
Késsel kellett faragni belőle!
Kész gyilkosság volt
pár csepp rostos lét faragni belőle reggelente.
Volt gabonakeksz.
Mintha egy aprítógépből kaparták volna ki.
Reggeli után két napig gyógyultak a sebek a szánkban.
Az anyám zabkását csinált. Recept nélkül.
"Anya, fontos, mennyi vizet adsz hozzá.
Túl sűrű lesz!
Beleragad a kanál a tálamba!
Hét évesen úgy érzem magam, mint egy római gálya evezőinél.
Ez volt a reggeli?"
Ebben a sötét és reménytelen korban,
megjelent a Kellogg-féle Pop-Tart a michigani Battle Creekből,
ahol köztudottan a Kellogg's központja van.
Mindig is el akartam látogatni oda.
Mert a reggelizőpelyhek Szilikon-völgyének tűnik,
ahol szupertudósok dolgoztak
cukorbevonatos, gyümölcsös töltelékű, melegíthető téglatesteken,
hogy ugyanolyan alakjuk legyen, mint a dobozuknak.
És a tápértéke is pont ugyanannyi.
Ez volt a nehezebbik része.
Nem tudom, mennyi idő volt feltalálni, de biztos úgy bújtak elő a laborból,
mint Mózes a Tízparancsolattal.
Itt a Pop-Tart!
Kettő egy csomagban!
Két hely a kenyérpirítóban!
Lássuk, sikerül-e elszúrnod!
Miért kettő? Egy nem elég. Három túl sok.
És nem romlik meg, mert sosem volt friss!
Mi más van még, ami bosszantó a világban?
Mi van például a kütyük diktatúrájával,
ami alatt nyögünk. Rettegnek a telefonjuktól?
"A mobilom! Hol a mobilom? Nem találom a mobilom...
Ja, itt van. Megvan. Itt van. A mobilom."
Áttettem ebből a zsebemből ebbe.
Egy pillanatig nem tudtam, hol van.
Jól vagyok. Ez közel volt!
Annyira megbabonáz már a telefon, hogy ha átadja valakinek,
hogy megmutasson valamit,
két másodperc múlva kéri vissza:
"Jól van. Most már add vissza. Add vissza!
Láttad. Ennyi. Add vissza!
Teljesen el vagyok vágva a világtól!"
Ha kezd lemerülni...
az olyan érzés, mintha az egész teste lemerülne, ugye?
Fáradékony lettem, lement a töltés tíz alá.
Járni alig tudok.
"Menjetek előre. El kell jutnom egy töltőig."
Jön egy hívás.
"Figyelj, nem tudom, mennyi időm van idekint.
Bárcsak visszavonhatnék pár dolgot, amit mondtam!
Ha meghalok itt, az utcán,
mondd meg a többieknek, hogy holnap hívom őket."
"Muszáj kapcsolatban maradnom másokkal.
Ezért olyan fontos nekem a telefon.
Az emberek nagyon fontosak!"
Tényleg? Nem úgy tűnik,
amikor úgy görgetik át a nevüket a listán,
mint egy meleg francia király.
"Ki jár kedvemben ma?
Kit kegyeljek?
Kit töröljek én?"
Nem választjuk el magunkat a mobiltól.
A részünkké vált.
Kik vagyunk telefon nélkül?
Milyen információhoz férünk hozzá?
Amire emlékszünk?
Mihez kezdünk a képek nélkül? Leírjuk, amit láttunk?
Az nem működik.
Nem akarunk beszélni valakivel, akinek nincs telefonja.
Ezért hívják iPhonenak.
Félig én vagyok, félig a telefon.
Úgy teljes az ember!
Azt sem tudom, mi a célja az embernek!
Szerintem csak azért léteznek,
hogy a telefonoknak legyen miben utazniuk.
Azt hittem, azért van Über a telefonomon, hogy én utazzak.
Aztán rájöttem, talán azért tették rá,
mert így magammal kell vinnem a mobilt, ami engem használ arra, hogy utazzon.
Ki az Über igazából ebben a prostitúciós hálózatban?
Én vagyok a kis szajha, aki viszi a mobilt.
Az autók a prostik,
akik idegeneket szednek fel az éjszakában.
A telefon pedig a strici, aki szervezi a sofőröket:
"Te csak vedd fel, akit mondok, én majd intézem a lóvét."
Telefonnak hívjuk, de nem is úgy használjuk.
Senki sem beszél a telefonon.
Amint választhatunk, hogy beszélünk, vagy gépelünk, a dumának vége.
Befellegzett!
A beszéd elavult. Maradi.
Néha úgy érzem itt magam, mint egy kovács.
Elküldhetném az egészet sms-ben. Akkor már most hazamehetnénk.
Miért akarnék információkat egy arctól, amikor megkaphatom
egy sima képernyőtől is?
Nem érzik kényelmetlenül magukat? Valaki az arcukba mászik,
"Majd én megmondom, mit gondolj és csinálj!"
A szájuk, a foguk, az ínyük és a...
Nem borotválkoztak meg rendesen, ott egy morzsa, vagy fika,
kajamaradék a fogak között.
"Küldd el e-mailben, oké?
Nem bírom tovább!
Az arcod a legrosszabb hír egész nap!"
Sms-ezni akarunk, ennyi!
Jó kis szó, nem? "Sms!" Jó is kimondani, olyan...
rövid, velős és kicsit harap.
"SMS! Küldd el sms-ben!"
"Nem tudom, hol van az a hely.
Ne mondd el, küldd el sms-ben!"
Emlékeznek, amikor megjelent az sms?
Nem igazán. Nem is emlékeznek.
Én sem.
Tudom, hogy megkaptuk.
Tudom, hogy előtte nem volt.
Nem tudom, honnan jött. Nem emlékszem.
Szóltak, hogy lesz? Volt egy...
Volt valami bejelentés, hogy ilyen lesz?
Nem volt reklám sem. Arra sem emlékszem.
"Emberi kapcsolatra vágyik, de elege van az emberekből?
Itt az sms!
Információt akar közölni,
de nem akarja hallani a hülye választ?
Küldjön sms-t!"
Szeretjük. Gyors. Hatékony.
De van, akinek nem elég gyors.
"OK" helyett már csak "K"-t küldenek.
Lehagyják az O-t.
Hány ezredmásodpercet spórolt?
Azt hiszi, hatékony?
Mennyi jön össze belőle a nap végére? Két perc,
amit azzal tölthet, hogy a YouTube-on nézi,
ahogy egy deszkás pofára esik?
A minap valaki "köszönöm" helyett csak "TY"-t küldött.
Szeretném, ha te is pofára esnél, TY.
Ez nem egy "köszönöm".
Olyan izgatottan várjuk a következő sms-t, hogy három pöttyel jelzik,
hogy már úton van!
"Ó, ez nagyon jó lesz, majd meglátod!
El sem fogod hinni, mit fog mondani!"
Még nem mutathatom meg.
Még dolgozik rajta az sms gép,
de gyönyörű lesz!
Látjuk, ahogy zakatol a gép.
Néha szellempöttyöket kapunk, és nem jön üzi.
Mi történt?
Tudni akarom, mi volt az.
Olyan, mint amikor valaki odalép hozzánk, és...
"Mindegy!"
A telefonok egyre okosabbak lesznek.
Mi miért nem?
Miért mondják a hangpostára, hogy várjak a sípolásra?
Ez a XXI. század!
Szerintem már vágjuk a sípolást.
Afrikában a maszájok is tudnak már a sípolásról!
Nem hagynak üzenetet, amíg nem hallják...
Miért mondják még mindig, hogy hagyjam meg a nevem és a számomat?
Szükség van ilyen utasításokra?
Van, aki kap olyan üzenetet, hogy "Egy nő vagyok. Viszhall"?
Vagy: "Meghalt. Hívj vissza!" "Ki volt az?"
Na és a kamera a telefonban?
Mindig eltűnődöm, hogy vajon mielőtt kitalálják,
végiggondolják-e.
"Ez biztos jó ötlet?
Nem gondolod, hogy ez az egy funkció
magában annyi képet,
videót, posztot, kommentet generál,
hogy az egész emberiség életerejét leszívja,
és leolvadunk, mint egy gyertya?
Nem lehet, hogy ez lesz a vége?"
"Nem.
És azt sem hiszem, hogy minden éttermi vacsora végén jön valaki,
hogy 'csináljunk csoportképet'.
Gyerünk!
Kell egy fénykép!"
"Miért? Nem éreztük jól magunkat, nem akarok emlékezni rá."
És persze gondosan a legkevésbé hozzáértő készíti el a képet.
Valaki öreg, ideges, suta, zavarodott vagy lassú észjárású.
Valaki, aki nem tudja tartani, nem lát, nem tud célozni és gombot nyomni.
Valaki, aki amint megkapja a telefont
kikapcsolja a kameramódot, és nem tudja visszaállítani.
"Nem is tudom.... Valaki... Én nem is...
Tudja valaki, hogy kell..."
Kérjük meg ezt az embert, hogy még tovább álldogáljunk
erőltetett mosollyal átölelve valakit,
akihez más körülmények közt hozzá sem érnénk.
Képfüggők vagyunk.
Nem lehet megállítani. Néha visszasírom a kihajtós telefont.
Amilyet a tévében látni. Öregeknek csinálnak még,
csempe méretű óriásgombokkal.
Látták azt a reklámot?
A nyugdíjastelefon. Két gomb: A gyerek és a mentő.
Ennyi.
Felejtsük el a számokat! Nem kell szám!
Miért nem újítjuk meg azokat a szavakat, amiket a modern világban használunk?
Ott az "e-mail".
Miért van a "mail" a nevében?
Van valami hasonló az e-mail
és aközött, amit a posta csinál?
Az egyik digitális, hipergyors optikai hálózatot használ.
A másik a cserkészek kissé zavarodott távoli rokona, aki...
motyogva kóvályog az utcán ciki rövidnadrágban,
értelmetlen kitűzőkkel és győzelmi medálokkal teli kabátban.
Három kilométer per órával tesz meg egyszerre legfeljebb 10 métert,
egy fogyatékos furgon rossz oldalán ülve.
Három és fél évente
érzelmi és pénzügyi összeomlást kapnak,
amiért az 1630-as évekbeli üzleti modelljük már nem működik.
"Hogy tartsunk lépést?"
Nem is értem, hogy a XXI. században egy információs rendszer,
melynek nyalás, sétálás
és véletlenszerű aprópénz az alapja,
miért küszködik a piacon.
A főpostamester néha kiáll a kamerák elé, hogy elmagyarázza a nehézségeiket.
Ki van akadva, karikás a szeme, borostás, kialvatlan.
"Nem bírjuk már sokáig!
Megint emelnünk kell egy centtel
a bélyegek árát!"
Mi meg ott állunk és mondjuk:
"Ne aggódj, azt se tudjuk, mennyi egy bélyeg.
Talán 48, 53, 61... legyen egy dolcsi, úgyis az lesz a vége!
Ha marad belőle, spórolj össze egy rendes gatyára és autóra valót!"
Én azt mondanám a postának,
"Ha tényleg hasznosak akarnak lenni,
bontsák fel a leveleket,
olvassák el és küldjék el e-mailben a tartalmát!
Mindegyikért adunk egy centet,
mert a maguk világában ez ezek szerint sokat ér."
De mind emberek vagyunk.
Emberek.
Az ember társas lény, mint látjuk.
Összegyűlünk,
összeülünk és összeállunk.
Itt élünk New Yorkban.
Ennek semmi értelme.
Ha repülővel szállunk fel New Yorkból, és lenézünk a városra,
mit látunk a város körül?
Nincs ott más, csak üres, tágas, gyönyörű vidék.
Senki sincs ott!
"Zsúfolódjunk ide össze!"
Kényelmetlenül, egymás-hegyén hátán, dugókban ülve!
Ezt szeretjük!
Az emberek szeretnek közel lenni egymáshoz.
Mert így könnyebb ítélkezni és kritizálni
a személyiségüket és a tetteiket.
Szeretjük megosztani a gondolatainkat és a véleményünket.
Néha kifogyunk belőlük.
Akkor kitalálunk valamit.
"Ez van, ez megy."
Ez egy népszerű kifejezés manapság.
Biztos hallották valami idiótától ma.
Nem telik el nap anélkül, hogy valaki ne mondaná.
"Ez van, ez megy."
Miért vannak életben?
Hogy üres szavakat leheljenek értelmetlen hangok kíséretében?
Inkább fújjon valaki levegőt a képembe,
mint hogy még egyszer azt halljam, "Ez van, ez megy."
Csak lépjen oda hozzám, így...
Mert ugyanannyi információt tartalmaz.
Az emberek szeretik ezt mondani. "Ez van, ez megy."
Ha elismételnek egy szót egy mondatban, az magabiztosságot ad.
"Az üzlet az üzlet."
"A szabály az szabály."
"Szó, ami szó."
"Ha belevágunk,
és tudjuk, mi micsoda és ki kicsoda,
lesz, ami lesz, mert ez van, ez megy."
Szeretünk olyanokat mondani, amitől jól érezzük magunkat.
"Úgy halt meg, hogy azt csinálta, amit szeretett."
Jó, rendben...
de már nem csinálja többet!
És az sem biztos, hogy továbbra is szeretné,
ha tudná, rossz vége lesz.
Ha meghalok, olyasmit szeretnék csinálni, amit utálok,
mondjuk mobilvécét pucolva.
A szívemhez kapok, leejtem a kefét, összerogyok és azt mondom,
"Nagyszerű. Legalább ennek vége."
És amikor valaki olykor
igénybe vesz egy ilyen mozgatható, műanyag nyilvános vécét,
az nagyon másféle hely, mint ahová egyébként jár az életében,
és más emberként lép ki onnan.
Kicsit feldúltan, mint egy háborús veterán,
vagy egy sürgősségi osztályos ápoló.
"Jól vagy?" "Persze, minden rendben.
Csak kell egy kis idő és jól leszek.
Sétálok egyet.
Át kell gondolnom az életemet.
Úgy érzem, nem igazán arra tart, amerre szeretném."
Mellesleg, soha ne házasodjanak össze olyan emberrel, aki úgy lép ki onnan,
hogy: "Nem is olyan rossz odabent."
Ne menjenek hozzá!
Rengeteg fantasztikus tulajdonságuk van.
Idővel találkoznak valaki mással.
Ne érjék be egy ilyen alkattal!
Mert az ilyen vécéket könnyű használni.
Az ajtónak a visszahúzó rugóját például
mindig gyengébbnek érzem, mint amire számítok.
Túl könnyen és hívogatón nyílik ki.
"Gyere be. Van valamink a számodra!"
Egy hely, ahol könnyíthetsz magadon egy olyan mentális képért,
amitől hánykolódni fogsz álmodban
vagy másfél évig...
PTSD-vel.
Posztmobilvécés stressz szindrómával.
Nem is tudom, hogy hívhatják mosdónak.
Nem tiszta...
Egy dobozzal lefedett lyukba pottyantanak.
Barbarizmus!
Vadállatok élnek így!
Reflexből csinálnák, amit a kutyák szoktak vécézés után.
Ismerik ezt a mozdulatot?
Így akarnak csinálni a mobilvécé után.
"Ezt miért csinálod?"
"Próbálom elfelejteni az elmúlt pár percemet."
Maguk nagyszerű közönség! Ez kellemes!
Köszönöm, hogy itt vannak.
- Jerry! - Haver.
Jól van.
Váltsunk sebességet kellemes időtöltésünk ezen pontján.
Eddig arról volt szó, mit látok a külvilágból.
Most elviszem önöket Jerry világába...
és megmutatom, mi folyik a magánéletemben.
Először is kezdjük a számokkal. A számokat mindenki szereti.
Hatvanöt éves vagyok.
Bocsánat a sokkért, amit
ez a szám okozott.
Tizenkilenc éve vagyok házas.
Három gyerekem van.
A lányom a legidősebb. Van még két fiam.
Imádok a hatvanas éveimben járni.
Ez eddig a kedvenc évtizedem.
Ha hatvan elmúlt az ember, és kérnek tőle valamit,
mondhatja azt, hogy nem.
Nem kell indok, vagy kifogás.
Alig várom a hetvenes éveimet. Akkor majd nem is válaszolok.
Láttam már olyan embereket. Akkor már csak intenek.
"Elmegyünk a bolhapiacra?"
Szeretem ezt az időszakot.
Megnyugtató.
Nem akarok fejlődni, változni, nem akarok javítani semmin.
Nem keresek új hobbit,
nem akarok találkozni senkivel, vagy olyat tanulni, amit még nem tudok.
Már az éttermekben sem hazudok.
"Jól érezték magukat?" "Nem tetszik a hely."
"Hozzam a számlát?" "Nem, feljelentést teszek. Felháborító!"
Nem szeretek visszafordulni. Ha megyek az utcán, így...
"Jerry, ezt nézd, ezt látnod kell!"
Ez a mozdulat. Ezt nem szeretem csinálni.
Egyszerűen nem.
"Ezt látnod kell!"
"Nem értek egyet."
Nem érzem magam öregnek és fáradtnak,
csak már sokat láttam.
Majd megnézem visszafelé, ha előttem van.
Vagy nem. Majd megguglizom.
Vagy feltételezem, hogy hasonlít valamihez, amit már láttam.
Sok velem egyidősnek van bakancslistája.
Írtam egy bakancslistát, aztán feldobtam, és kész.
Maguk is jól gondolják végig.
Vagy végigmehetnek a listán...
vagy hagyják az egészet a francba,
leülnek a fotelba és nézik a meccset.
Későn házasodtam, 45 évesen. Volt néhány problémám.
Ha jól emlékszem, élveztem őket.
Szinglikoromban házas barátaim voltak. Nem jártam hozzájuk látogatóba.
Szánalmasnak és lehangolónak találtam az életüket.
Házasemberként nincsenek szingli barátaim.
Értelmetlennek és banálisnak tartom az életüket.
Mindkét esetben szerintem nekem volt igazam.
Mindegy, melyik oldalon állunk,
nem értjük, mit csinál a másik.
Nem lóghatok szinglikkel.
Nincs feleséged, nincs miről beszélnünk!
Barátnőd van? Az kispálya, cimbora!
Te paintballozol, én meg Afganisztánban harcolok igazi fegyverekkel.
A házasemberek teljes tárral játszanak, éles lőszerrel.
Ez nem gyakorlat!
A szinglik ülnek a körhintán és papírforgóval játszanak.
Én nitróval teli teherautót vezetek egy földúton.
A szinglik most azt kérdezik,
"Jerry, mit tegyek, ha házasember akarok lenni?
Mit kell tennem, hogy megnősüljek?"
Megmondom: Legyenek válaszai, jóember!
Jó, ha tud válaszolni a nőnek!
A nőknek rengeteg kérdésük van.
Az agyuk erős,
aktív és állandóan éber.
Maguk alszanak. Ők kutatnak.
A női agy folyamatosan jár.
A női agy a biológiai univerzum
egyik leghatékonyabb szerve.
Girl power!
Igazuk van!
A női agy mindenre képes.
Megoldja a világ és az élet
összes problémáját.
És ha ezzel megvan,
továbblép az elméletire.
Olyan helyzetekre,
amik talán meg sem történnek.
A nőnek tudnia kell, maguk hogyan fognak reagálni.
"Ha megrendeznéd a halálodat és én rájönnék, akkor mit mondanál?"
"Miről beszélünk egyáltalán?"
"Álmodtam róla tegnap éjjel, szóval ne is tagadd!"
A házasság egy olyan vetélkedő, ahol mindig a villámkörben vagyunk.
Vettem egy kvízműsor-pódiumot és felállítottam otthon.
Reggel felkelek, beállok a kulisszába,
és próbálok válaszolni az asszony kérdéseire, hogy kezdődhessen a nap.
Van egy kattogós nyomógombom.
"Kérem a 'Filmek, amiket talán együtt láttunk' témát 200 pontért."
A feleségem persze a visszatérő bajnok az előző adásból.
"Kérem az 'Egy nyolc évvel ezelőtti éjszakai beszélgetés részletei' témát.
És szeretnék rá mindent feltenni.
A győzelemre hajtok!"
A férjnek persze sosincs fogalma.
"Sajnálom, uram. Nem nyerte meg a hétvégi szexcsomagot,
vagy a bűntudatmentes televíziós sporteseményt.
Köszönjük, hogy részt vett a "Figyelsz rám egyáltalán?' vetélkedőben!
És ne felejtse el kivinni a szemetet
a stúdióból kifele menet."
Egy dolgot nem tudtam, mielőtt megnősültem volna,
amire csak utána jöttem rá.
Mégpedig azt, hogy házaséletem minden napján a hangsúlyom lesz a téma.
Szingliként nem tudtam,
hogy ilyen gyakran rossz hangsúllyal beszélek.
Kiderült, hogy a házasság egy musical.
Egy ilyen pici hangolósíppal járok-kelek a lakásban.
Ez jó lesz?
Alakul már?
"A hangsúlyod." "A hangsúlyom?" "Igen, az."
"Mi a baj a hangsúlyommal?" "Nem tetszik a hangsúlyod!"
"Mit akarsz, mit...?" "Változtass a hangsúlyodon!"
Ismerős?
A nőknek igaza van, mint mindig.
A férfi hangsúlya megváltozik a kapcsolat során.
Az elején, amikor a férfi udvarol a nőnek,
az ismerkedési fázisban,
két oktávval magasabban beszélünk.
Két oktávot emelünk.
Az elején így beszélünk.
Mert a kínai vagy az olasz kaja jól hangzik!
Talán kocsikázunk egyet, vagy sétálunk.
Az én beszédhangom, amit most használok,
hogy kommunikáljak magukkal,
nem elfogadható az otthonomban.
Ezért vagyok itt és beszélek magukhoz.
Azt hiszik, így beszélek
otthon is, ilyen határozottan?
Ilyen éllel a hangomban? Azt hiszik, így megy ez?
Hát nem.
Ha belépnék a házamba,
amit amúgy én fizettem... Nem releváns, csak gondoltam megemlítem.
Ha így beszélnék...
Ha azt mondanám,
"Ennem kell valamit!"
Ha így mondanám... Először is, egy pasi azt felelné,
"Egyél, amit akarsz, nem érdekel."
Egy nő azt feleli: "Miért ordibálsz velem?"
"Nem ordibálok!
Csak éhes vagyok!"
Aztán kezdődik a veszekedés, ami olyan, mint a vadvízi evezés.
Műanyag sisakban vannak, leránt a víz, fel-felbukkannak.
Csak eveznek tovább.
Akkor megváltozik az asszony hangsúlya is.
Igen, a nők is így játsszák.
Minden vita során egy ponton
szeretik utánozni a férfi hangját.
A fantasztikus szervezőképességük dacára
csak egyféle hangon tudnak utánozni.
"Mindig azt mondod:
'Én nem csinálhatok ilyesmit. Én nem ezt mondtam.'
Azt mondtad, 'Talán megyek', 'Biztosan megyek'.
'Nem érezném jól magam.'
Azt mondtad, 'A te barátaid. A te barátaiddal megyünk.'
Ha az én barátaimról van szó, azt mondod,
'Nem hiszem, hogy elviselném...'"
Ki ez a pasas?
Hol találkoztál vele?
Sosem hallottam senkit így beszélni!
"Mert te nem hallod magad. Hallanod kéne, hogy hangzol.
Azt mondod, 'Nem hiszem, tudod...'"
A mumpicokra emlékeztet az Ózból.
Mi volnánk itt a Manósrácok...
Az egész a figyelemről szól.
Adhatok házassági tanácsot?
Figyeljenek oda!
Sok feleség panaszkodik, hogy a férjük nem figyel rájuk.
Én sosem hallottam ezt a feleségemtől. Talán mondta.
Nem tudom, de...
egyvalamit tudok.
Hölgyeim, a férjük boldoggá akarja tenni magukat!
Dolgozik rajta!
Tervezi.
Minden pillanatban gondolkodik rajta.
Nem képes rá.
Nem tudja, hogyan kell.
Néha megcsináljuk.
Nem tudjuk hogyan.
Nem kérdezhetjük meg, "Mit tettem?"
Az úgy venné ki magát, mintha nem tudnánk.
Semmit nem tehetünk.
Az asszony azt mondja: "Nem hiszem el, hogy ezt csinálod."
A férj azt mondja: "Mit?"
A nő sírni kezd.
Mire a férj: "Nem csináltam semmit!"
Erre a nő: "Hát ez az!"
Egy kicsit sakkjátszma, ugye?
Kivéve, hogy a tábla folyóvíz,
és az összes figura
füstből van.
De nincsenek egyedül. Ezt sose feledjék.
A társadalom, a kultúra, a technológia
segít a házasság során.
Az autóban például
kétzónás a légkondi, külön gombokkal.
Vajon egy házas ember találhatta ki?
Azt gondolta: "Hé, ez még jól jöhet,
ha együtt utazunk valakivel, akihez életünk végéig törvény köt,
és valahogy el kell hallgattatni."
Megfagyok! Megsülök! Felforr az agyam!
Rám fúj!"
Amikor a feleségem azt mondja, "Rám fúj a légkondi,"
az olyan, mintha egy normális ember azt mondaná, "Jégviharba kerültem".
Ez a vészhelyzeti szint.
És én ezen a szinten is reagálok.
Úristen! Egy ellenséges szellőző gonosz huzata rátámadt a feleségemre,
aki három gyereket szült fájdalomcsillapító nélkül!
Talán le is vezette volna, ha nincs orvos a közelben,
de nem éli túl egy huzatot,
ami három fokkal eltér az optimális testhőmérséklettől."
Biztos vagyok benne, hogy ez a kétzónás izé tényleg működik,
és megakadályozza a különböző hőmérsékletű molekulák
keveredését
egy automobil két méter széles, zárt utasterében.
Mert például a kávézóban is reggelente
szeretem, ha a kávém fekete a csésze bal oldalán,
de tejszínes-cukros a jobb oldalán,
és ez sem gond.
Vagy például egy étteremben a pincér megkérdezi
"Szénsavas vagy mentes vizet kér?"
"Mindkettőt, egy pohárban, nem keverve. Az autómban is így működik."
Láttam egy igazi házasélet-pillanatot.
A férj a kocsiban, asszony a járdán.
Munka után veszi fel.
Nem állt meg teljesen az autóval.
A nő nyitotta az ajtót,
és fél lábon ugrált...
próbált kapaszkodni a kartámaszba...
Mozgó kocsiba csak fél lábbal lehet beszállni.
El tudjuk képzelni a szenvedélyes véleménycserét,
ami a hazaúton zajlott a kocsiban.
De ilyen a házasság.
Két ember...
akik próbálnak együtt maradni, és nem kimondani, hogy "utállak".
Amit nem mondhatnak, oké?
Ezt nem mondhatják ki.
Érezni lehet.
Az nem gond.
Csak ne jöjjön ki.
Mondjanak valami mást. Bármit!
"Miért nincs soha cellux ebben a rohadt lakásban?"
A "nincs" az én, a "soha" az utállak, a "cellux" a téged.
Csak jobb így.
Nem mondhatjuk, hogy "Meg tudnálak ölni."
De azt igen, hogy "Olyan vicces tudsz lenni."
"Jerry, szeretnénk alaposabban megérteni
pontosan hogy sikerült ez.
Mert láttuk, hogy csak egy szingli,
hétköznapi agglegény volt 45 éves koráig.
Aztán hirtelen fordult a kocka!
Házasság, gyerekek, család. Hogy hozta ezt össze?
Hogy szokott hozzá?
Hogyan gyarapodott és szokott hozzá,
tanult meg együtt élni
elmérgesedés nélkül?"
Nagyon jó kérdés.
Mert egy házasság nem élheti túl,
ha a férfinak nem elég erős az agy-beszéd
védelmi és szabályozó szűrőrendszere.
Házasságban nem lehet csak úgy megszólalni!
Kockázatos.
Ha a feleségemmel vagyok, akit nagyon szeretek,
és eszembe jut valami,
az első gondolatom az, hogy "Ezt nem mondhatom ki."
Talán mondhatom azt, hogy mástól hallottam.
Aztán osztozhatunk pár kellemes percben,
nagy egyetértésben, hogy mekkora egy barom az illető.
És ezzel jól elvagyunk.
Mint mondtam, három gyerekünk van.
Most jöttünk vissza vakációról,
vagy ahogy én nevezem:
"Fizessünk sokat és veszekedjünk egy szállodában."
Nem tudom, mi mást csináltunk.
Veszekedjünk biciklin.
"Megöllek!" "Én is megöllek!"
Használjunk trágár szavakat egy festői tengerparton.
Veszekedjünk azon, hogy a többi gyerek milyen jól nevelt.
Vajon ők is az erkélyen voltak múlt éjszaka,
és a 12 dolláros kesudióval dobálták a többi vendéget?
A lányom a legidősebb.
Tizennyolc éves, most érettségizett, főiskolára megy.
Nagy dolog. Ez nagy lépés szülőként.
Köszönöm.
Jó munkát végeztünk. Leérettségizett.
Sokan kérdezik tőlem,
"Milyen érzés, Jerry, hogy az első gyerek elhagyja a házat?"
Én jól vagyok.
Jól vagyok.
Én úgy látom, mintha találtam volna egy aligátorbébit,
betettem volna egy kádba,
és mutogatom, "Nézzétek. Ezt találtam. Egy aligátor...
Tedd az ujjad a szájába! Érzed a fogakat?
Kicsi fogak. Kis harapós!"
Aztán telik az idő, és arra gondolok,
"Talán ideje lenne kitenni innen ezt az izét.
Ez már...
nem jó érzés.
Ez az izé ijesztő!
Odakint a helye,
ahol más élőlényeket ölhet meg.
Ez a dolga."
De szeretem az apaságot. Ott voltam a szülésnél.
Nyilván a legdrámaibb pillanat az életben.
Bármikor, ha két ember megy be egy szobába, és három jön ki...
jelentős esemény történt abban a helyiségben!
Életünk végén egy ugyanilyen szobába megyünk be,
ugyanúgy ágy, cuccok mindenhol.
És újfent eltérő mennyiségű ember jön ki,
mint amennyi bement,
de ez az emberi lények természete.
Forgatni kell az árut, kell a friss cucc,
mozgásban az utánpótlási vonal.
Bevisszük, kihozzuk, ez a kórház dolga.
Pihenés, tisztaság.
Ha nem válik be, segítünk továbbállni.
Az van ráírva, hogy "kórház," de lehetne "Fekhely, fürdő és forgalom" is.
Mert a babák mindig jönnek. A babákat nem érdekli.
Talán a babákat érdekli, hogy a világ vacak, és problémáink vannak?
"Jövünk!
Beszállunk!"
Úgy jönnek, mint tálcán a fánkok.
Még több baba!
Miért vannak itt?
Hogy lecseréljenek minket!
Ez a küldetésük.
Hát nem értik, mi folyik itt?
Kiszorítanak minket!
Az első szavaik: "mama", "papa",
és "pápá"!
"Na, majd meglátjuk, ki viseli a pelenkát a végén!"
Erre gondolnak a babák.
De újfent, az apák nehezen tartanak lépést.
Kedves anyukák, szeretnénk azok lenni, amit akarnak.
De nem megy!
Akarjuk!
Megszületik a gyerek. Emlékszem, fantasztikus dolog.
Működésbe lépnek az anyai ösztönök.
A férifaknál meg semmi!
Ő ugyanaz az ember, és csak áll ott.
Évekkel a gyerekek születése után néztem, ahogy bámulnak
a szoba végéből, mint akik mindjárt megkérdezik,
"Segíthetünk valamiben?
Anya, a lovacska megint itt van! Kell valami?"
Az elkerülés férfiösztön.
A golf pedig a legjobb elkerülő aktivitás!
Egy értelmetlenül nehéz játék,
céltalan, irracionális, időzabáló.
A "golf" azt is jelentheti:
"gáz otthon, lelépni, futás".
Sok barátom golfozik. Imádják, bizony!
"Jerry, te is imádnád.
Nagyon nehéz játék."
"Biztos vagyok benne.
Tic Tacot is nehéz beledobni egy cipősdobozba, 100 méterről."
A golfozó apuka fejében, ha hazajön,
a gyerekek elé szaladnak,
hogy meghallgassák izgalmas golfkalandjait.
Valójában senkinek fel sem tűnik, hogy elment, vagy visszajött.
Nyolc és fél órányi homok és gyompüfölés,
egy dodzsemmel furikázva egy kamu parkban.
Ennek ellenére az apa büszkén...
bizarr ruhákba öltözik otthon hétvégente.
Minden apa lényegében
abban a stílusban öltözködik, amit az utolsó jó évében hordott.
Amit a férfi a házassága idején viselt,
ott áll meg számára a divat,
és elkíséri élete végéig.
Nézhetik az apákat az utcán: 2005, 1991, 1983...
Elvittem a gyerekeket moziba a minap.
Láttunk egy új táblát a mozi előtt:
"Kérjük, szedjék fel maguk után a szemetet, ha vége a filmnek."
"Ja, oké.
Talán sárga overallban is jövök, és szöges bottal felszúrom a szemetet.
Talán a stáblista után az út széléről is felszedek mindent."
Én nem veszek fel semmit!
Én dobtam oda!
Ez a megállapodás köztünk, és a mozisok között.
Ők lenyúlnak minket.
Ezért cserébe, ha végeztem valamivel,
kinyitom a kezem.
Hagyom, hogy több sort guruljon.
Én aztán nem dugom a kezem a sötétbe,
hogy kihalásszak három szem drazsét, ami a Remény rabjai óta kötött meg oda.
Ők mit tettek értünk?
Kaptunk pohártartót? Micsoda luxus!
Mit szólnának egy pattogatott kukorica-kilövőhöz,
hogy teljessé tegyük a hullaszerű élményt?
A pohártartó határozza meg a kultúránkat.
"Nem tartjuk a poharat!
Nem akarunk fogni!"
Kéz nélkül!
Jöhet egy cowboykalap, két sörrel a karimán,
és csövekkel a számhoz.
Kérek egy automata pórázt,
ha elkezd húzni a kutya, megnyomok egy gombot,
és kienged, mint egy horgászbot!
A nyilvános vécékben
legyen mozgásdetektor a vécén, a piszoárnál, a mosdónál.
Én aztán nem csinálok semmit!
A mosdó miért nem olyan éber, mint a vécé?
Mindig bűvészmozdulatokat kell tenni, hogy működjön.
Ki tervezett ablakot a vécéfülkék aljába?
Hogy láthassuk a leomlott nadrágokat
és a tragikus, kikandikáló cipőorrokat,
az impotensen heverő öv alatt, tehetetlenül?
Mennyi plusz pénz lett volna padlóig falazni?
A világ legolcsóbb fala!
Egy fémpanel!
A panelek még a sarkoknál sem érnek össze!
Miért nem tudják összecsavarozni?
Néha, amikor elhalad előtte az ember, lát egy riadt szempárt a résben.
Látták már a megvillanó szemfehérjét ilyenkor?
Csak a pupillát?
Miért tesszük ezt az emberekkel?
Nem vagyok ló, nem akarok bokszban lenni!
Ha már boksz, a fejem miért nem lóghat ki?
A lovaknál is ez van.
A kollégáim biztosan felismerik a cipőmet.
Lássák már az arcomat is!
"Hé, Bob, mi újság?
Ezért kellett kiszaladnom a mítingről.
Saját PowerPoint prezentációt kell tartanom."
Köszönöm, New York! Nagyszerűek voltak!
Imádom magukat!
Maguknak köszönhetem. Hálás vagyok.
Köszönöm, hogy eljöttek!
Remélem, élvezték.
Jó éjszakát!
Ha a helikopterben van...
dőljön kicsit előre, mielőtt kiugrik.
- Ez micsoda? - Ez te vagy az ajtóban.
- Hé! - Hé, mi újság?
Igen!
- Nagyon jó! - Köszönöm.
A feliratot fordította: Horváth Norbert