Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ג׳רי סיינפלד ב… -‬
‫מר סיינפלד, יש לך הופעה הערב, לא?‬
‫זה נכון.‬
‫אומרים לי שיש עומס ואי אפשר לנחות עכשיו.‬
‫מה אתה רוצה שאעשה?‬ ‫-אין בעיה.‬
‫תוריד אותי פה איפשהו.‬
‫תודה!‬
‫תודה רבה לכם.‬
‫אלוהים.‬
‫איזה רגע,‬
‫איזו הרגשה, איזה הישג זה…‬
‫בשבילכם.‬
‫מה שעברתם הרגע.‬
‫לצאת, להתמודד עם…‬
‫הקשיים הטבעיים של החיים.‬
‫אנשים קשים. לארגן, לתכנן…‬
‫לעצבן חברים, שרבים מהם יושבים לצדכם כרגע,‬
‫שמשום מה,‬
‫דרשו שיחות מיותרות ומסובכות,‬
‫בשאלה ״מי יהיה שם״,‬ ‫״מתי יוצאים״ ו״איך מגיעים לשם״.‬
‫״אולי תאסוף אותי?״‬ ‫״אולי אני אאסוף אותך?״‬
‫״זה בדרך.״‬ ‫״זה בכיוון ההפוך.״‬
‫״ברכב שלי.״ ״ברכב שלך.״‬ ‫״רכב אחד.״ ״שני רכבים.״‬
‫״מתי נאכל? אכלת? לא אכלתי.״‬
‫״רוצה לאכול? אני רעב.״‬ ‫״אני שבע.״‬
‫״אכלתי סוכריות כל היום.‬ ‫אני צריך משהו מוצק.״‬
‫״מה עם הכרטיסים?‬ ‫אצל מי הכרטיסים? הכרטיסים אצלך?״‬
‫כמה פעמים שמעתם את המילה ״כרטיסים״ היום?‬ ‫״אל תשכח את הכרטיסים.״‬
‫״הכרטיסים אצלך?״‬ ‫״כן, הכרטיסים אצלי.״‬
‫״קנית גם להם כרטיסים?״‬
‫״לא קניתי להם כרטיסים.‬ ‫שיקנו בעצמם כרטיסים!״‬
‫״הם עוד לא שילמו לי‬ ‫מהפעם שעברה שקניתי להם כרטיסים!״‬
‫למה החברים שלכם כאלה מעצבנים?‬
‫האנשים שבחרתם לחיות איתם.‬
‫אין בזה היגיון.‬
‫הייתם נפטרים מהם תוך שנייה‬
‫אם זה לא היה קוץ עוד יותר גדול בתחת.‬
‫למצוא אנשים חדשים,‬
‫ללמוד על הבעיות המעצבנות שלהם,‬
‫שהם לא עושים שום דבר לגביהן…‬
‫להחליף את השמות והמספרים בטלפון,‬
‫למחוק את אנשי הקשר הישנים…‬
‫״לעזאזל, אמשיך כבר עם האידיוטים האלה.״‬
‫״אלה אותן ארוחות, חגים וסרטים בכל מקרה.‬
‫מה זה משנה עם מי אני?״‬
‫״אני רק רוצה לצאת.״ זאת יציאה.‬
‫אנשים מדברים על לצאת.‬
‫״אולי נצא? בוא נצא.‬ ‫אנחנו לא יוצאים אף פעם.״‬
‫טוב…‬
‫זהו זה.‬
‫החלק הטוב בלצאת הוא‬ ‫שלא צריך להישאר בחוץ הרבה זמן.‬
‫רק מספיק זמן כדי לקבל‬ ‫את ההרגשה הבאה, שכולכם תקבלו,‬
‫וההרגשה הזאת היא ״אני צריך לחזור״.‬
‫אחרי כל העבודה שהשקעתם,‬
‫כדי שהתחת שלכם יישב איפה שהוא יושב כרגע,‬
‫אתם רק באמצע הסיוט בשלב הזה.‬
‫איפה שלא תהיו, בכל מקום,‬ ‫בחיים, בשלב מסוים,‬
‫אתם חייבים לעוף משם.‬
‫אתה בעבודה, אתה רוצה הביתה.‬
‫אתה בבית…‬ ‫״עבדתי כל השבוע. אני חייב לצאת.״‬
‫אתה יוצא, מאוחר…‬ ‫״חייב לחזור.״‬
‫״חייב לקום.״‬ ‫״חייב להגיע לנמל התעופה.״‬
‫״מתי עולים למטוס?‬
‫המטוס ממריא.‬ ‫״מתי המטוס ינחת?״‬
‫המטוס נוחת.‬ ‫״שיפתחו את הדלת, שנוכל לצאת!״‬
‫אף אחד לא רוצה להיות בשום מקום.‬
‫אף אחד לא אוהב שום דבר.‬
‫אנחנו רגזנים. אנחנו עצבניים.‬
‫ואנחנו מתמודדים עם זה‬ ‫באמצעות החלפת מיקום תמידית.‬
‫וכך, אנחנו…‬
‫ממציאים דברים כמו זה,‬ ‫מה שאנחנו עושים כרגע.‬
‫זה אירוע מיוחד מומצא, מלאכותי ומיותר.‬
‫זה מה שזה.‬
‫שהרבה אנשים עבדו קשה כדי ליצור אותו,‬
‫כדי שאנחנו נוכל להרוג קצת זמן.‬
‫זאת הסיבה שאני כאן. גם לי לא היה מה לעשות.‬
‫אני יכול לספר לכם.‬ ‫אתם מכירים אותי. אתם ואני…‬
‫בחייכם. אתם ואני מכירים,‬
‫ברמה מסוימת,‬
‫גם אם אלקטרונית,‬
‫כבר שנים רבות, בשלב זה.‬
‫אנחנו עוברים את החיים יחד. זה יופי של דבר.‬
‫אתם יודעים מה עשיתי,‬ ‫מה יצרתי, איך אני חי…‬
‫אתם יודעים בוודאות‬
‫שיכולתי להיות בכל מקום בעולם כרגע!‬
‫תגידו את האמת: אם הייתם במקומי,‬
‫הייתם עומדים פה, ועושים עוד אחד כזה?‬
‫אולי,‬
‫ואולי לא.‬
‫כך או כך, אני נרגש להיות פה.‬
‫טוב לי פה.‬
‫זה אולי המקום האהוב עליי בעולם כולו:‬
‫כאן ועכשיו. אולי.‬
‫אוהבת אותך!‬
‫תודה, מאמי. גם אני אותך.‬
‫זה הסוג המועדף עליי‬ ‫של מערכת יחסים אינטימית.‬
‫אני אוהב אותך, את אוהבת אותי,‬ ‫ואנחנו לא ניפגש לעולם.‬
‫אלה דברים שאנחנו עושים כדי‬ ‫לשכנע את עצמנו שהחיים שלנו לא גרועים.‬
‫גם זה קורה פה. מחר תגידו,‬
‫״החיים שלי לא גרועים. ראיתי קומיקאי‬ ‫שהייתה לו סדרה בניינטיז‬
‫באולם ביקון בברודוויי בניו יורק סיטי.״‬
‫למרות שהחיים שלכם בעצם די גרועים.‬
‫ואני יודע את זה,‬ ‫כי אני יודע שהחיים של כולם גרועים.‬
‫החיים שלכם גרועים.‬ ‫גם החיים שלי גרועים.‬
‫אולי טיפה פחות.‬
‫ועדיין,‬
‫בגריעות הכללית…‬
‫של חיי האדם, החיים של כולם גרועים.‬ ‫זה בסדר.‬
‫אל תרגישו רע עם זה שהחיים שלכם גרועים.‬
‫הלקח הכי גדול שאפשר ללמוד בחיים:‬
‫״גרוע״ ו״מעולה״ הם די קרובים.‬
‫הם לא כאלה שונים.‬
‫אנחנו חיים בניו יורק.‬ ‫נמאס לי פה לשמוע על מסעדות מעולות.‬
‫״ג׳רי, היינו במסעדה מעולה אתמול.‬
‫ממש מעולה. אתה תאהב אותה.‬
‫הוא יאהב אותה.‬ ‫נכון שהוא יאהב אותה? אתה תאהב אותה.״‬
‫״אתה.״‬ ‫נכון שחברים מתקילים אתכם?‬
‫״אתה! נכון שהוא?״‬
‫״הוא יאהב את המסעדה הזאת.״‬
‫״אהבת אותה?״‬ ‫״אני אישית לא, אבל אתה…״‬
‫אני לא אוהב מסעדות מעולות‬
‫אני לא אוהב שום דבר מעולה.‬ ‫אני מחפש ״לא רע״.‬
‫״איך האוכל שם?״‬ ‫״לא רע.״‬
‫״נשמע מעולה. בוא נאכל שם ונגמור עם זה.״‬
‫״רוצה לשמוע על המיוחדים שלנו?״‬ ‫לא. אם הם כאלה מיוחדים, שיהיו בתפריט.‬
‫אין לי עניין במנות שמנסות להתקבל לקבוצה.‬
‫אני בכלל לא מבין מה אתם אומרים.‬
‫״נצרוב את זה במחבת.‬ ‫נקלה את זה בעשבי תיבול.‬
‫נזגג את זה במשהו‬ ‫שהוא צמצום של משהו אחר.״‬
‫די לזגג! אנחנו לא עומדים בזיגוג הזה יותר!‬
‫יותר מדי זיגוג!‬
‫אולי, אם לא הייתם מצמצמים את זה כל כך,‬ ‫לא הייתם צריכים לזגג את זה!‬
‫לוקח לאוכל שעתיים וחצי להגיע.‬
‫כבר כואב בתחת לקראת הסוף, וזה הרבה‬ ‫פחות טעים מצלוחית של ״לאקי צ׳ארמס״ ופפסי.‬
‫החשבון תמיד מגיע בספר הקטן,‬
‫״סיפורו של החשבון״.‬
‫כן, הנה הסיפור:‬
‫״פעם אחת, הזמנת צלעות. הסוף.״‬
‫אחר כך אתה ברחוב, עם חברים.‬
‫״אני לא… זה היה כזה מעולה?‬ ‫זה לא היה מעולה.״‬
‫״זה לא היה כזה מעולה. מה חשבת?״‬
‫״היה גרוע, נכון? זאת מסעדה גרועה.״‬
‫הרבה מסעדות מעולות הן פשוט גרועות!‬
‫ואז הולכים למשחק בייסבול ואוכלים נקניקייה.‬
‫הנקניקייה קרה.‬
‫הלחמנייה לא קלויה.‬
‫המוכר הוא עבריין משוחרר בתכנית שיקום.‬
‫אתה אוהב את הנקניקייה בכל פעם.‬
‫האם היא גרועה? כן!‬
‫האם היא מעולה? כן!‬
‫הם קרובים עד כדי כך!‬
‫״גרוע״ ו״מעולה״ הם שני הדירוגים היחידים‬
‫שאנשים נותנים לדברים בימינו.‬
‫״בוא נלך לסרט החדש. שמעתי שהוא מעולה.״‬
‫״באמת? שמעתי שהוא גרוע.״‬
‫״מה גרוע? הוא אמור להיות מעולה.״‬
‫״שמעתי שההתחלה מעולה,‬ ‫ואז זה נהיה גרוע.״‬
‫״אה. זה גרוע.״‬ ‫״אני יודע, זה היה יכול להיות מעולה.״‬
‫אני אומר ש״גרוע״ ו״מעולה״ זה אותו דבר.‬
‫יש לכם גביע גלידה, אתם הולכים ברחוב,‬
‫הגלידה נופלת מהגביע,‬
‫על המדרכה. זה גרוע.‬
‫מה אתם אומרים? ״מעולה.״‬
‫אוכל זה נושא טוב. בואו נדבר על זה עוד קצת.‬
‫היינו בווגאס לפני כמה חודשים,‬
‫ושם כולם אומרים‬ ‫״ג׳רי, אתה חייב ללכת לבופה״.‬
‫יש שם בופה.‬
‫״בחייך, אפשר לאכול מה שרוצים בבופה!״‬
‫מה הרעיון של הבופה?‬
‫״המצב גרוע גם ככה.‬
‫איך אפשר להחמיר אותו?‬
‫למה שלא נכניס אנשים,‬
‫שגם ככה מתקשים עם גודל המנות,‬
‫לתוך מין אורגיית זלילה של קליגולה,‬
‫עם צריכת מזון בלתי מוגבלת?״‬
‫״הכניסה למקום תהיה‬ ‫מגלשת מים של סירופ שוקולד.״‬
‫בופה זה כמו לקחת את הכלב לחנות חיות‬
‫ולתת לכלב לעשות קניות.‬
‫לתת לו את הארנק בחניון ולהגיד,‬
‫״למה שלא תיכנס ותקנה‬ ‫את כמות האוכל הרצויה לדעתך?״‬
‫״תשתמש בשיקול הדעת הכלבי שלך.״‬
‫״אני אחכה ברכב.‬
‫תפתח את החלון טיפה, שאוכל לנשום.״‬
‫אנשים הם לא במיטבם‬ ‫בסביבת אכילה ללא השגחה.‬
‫אף אחד לא נכנס למסעדה ואומר,‬ ‫״אני רוצה פרפה יוגורט,‬
‫צלעות, פאי בשר, רגל סרטן,‬ ‫ארבע עוגיות, וחביתת חלבונים.״‬
‫אנשים בונים סעודות אחרונות‬ ‫של נידונים למוות‬
‫על הצלחות האלה.‬
‫זה כמו דגם פועל‬
‫של כל הבעיות הרגשיות והקשיים האישיים שלהם.‬
‫הם הולכים עם זה ביד…‬
‫״עם זה אני מתמודד.‬
‫זה סלט עם כדור גלידה עליו.‬
‫יש לי בעיות לא פתורות‬ ‫שאני מנסה לעבוד עליהן, פה בבופה.״‬
‫מתחילים לגשת לזרים.‬
‫״סליחה, מאיפה זה? מה זה?‬ ‫לא ראיתי את זה.‬
‫מה זה? פולקע מקורמל?‬
‫אני חייב לטעום. תן את שלך. אתה יודע‬ ‫איפה זה. אתה יכול לקחת עוד. בחייך!״‬
‫בואו…‬
‫אנא.‬
‫תשתדלי להיצמד לקבוצה כמה שיותר.‬
‫נראה פה הרבה מוצגים.‬
‫שאף אחד לא יישאר מאחור.‬
‫כשהייתי קטן,‬
‫הדבר הכי גדול בתחום האוכל שקרה לי,‬
‫כשהמציאו את הפופ־טארט,‬
‫זה פוצץ לי את הראש.‬
‫לא הצלחנו להבין את הפופ־טארט!‬
‫זה היה מתקדם מדי!‬
‫ראינו את זה בסופרמרקט כמו חללית של חוצנים.‬
‫היינו שימפנזות שמשחקות בעפר עם מקלות.‬ ‫פשוט…‬
‫נוהמים. מצביעים.‬
‫״יש פופ־טארט.״‬
‫תחשבו מתי יצא הפופ־טארט.‬ ‫זה היה בשנות השישים.‬
‫היה לנו טוסט!‬
‫היה לנו מיץ תפוזים שהוקפא עשרות שנים מראש.‬
‫היינו צריכים לדקור אותו בסכין!‬
‫זה היה כמו רצח,‬ ‫לנסות לקבל כמה טיפות של נוזל בבוקר.‬
‫היו לנו ״שבבי חיטה״.‬ ‫זה היה כמו לנסות לאכול נסורת.‬
‫אחרי ארוחת בוקר, היית צריך יומיים חופשה‬ ‫כדי שהפצעים יגלידו, כדי שתוכל לדבר.‬
‫אימא שלי הכינה דייסת חיטה‬ ‫בלי להבין את המתכון.‬
‫״אימא, כמות המים במנה הזאת היא קריטית.‬
‫את מכינה את זה סמיך מדי!‬
‫אני לא מצליח אפילו להזיז‬ ‫את כפית הילדים שלי בקערה!‬
‫אני בן שבע. אני מרגיש כאילו‬ ‫אני חותר בבטן של ספינת עבדים יוונית.״‬
‫זאת הייתה ארוחת הבוקר!‬
‫ובאמצע הרגע האפל והמייאש הזה,‬
‫הפופ־טארט של קלוגס הופיע לפתע,‬ ‫מבאטל קריק, מישיגן,‬
‫שם, כידוע לכם, חובבי הדגנים,‬
‫שוכנת ההנהלה הראשית של חברת קלוגס,‬
‫ועיר שתמיד רציתי לבקר בה,‬
‫כי היא נשמעת כמו עמק הסיליקון‬ ‫של דגני הבוקר,‬
‫שבה מדעני־על של ארוחות בוקר‬
‫ממציאים מלבנים מסוכרים,‬ ‫ממולאים וניתנים לחימום,‬
‫בצורה של הקופסה שבה הם באים,‬
‫ובעלי ערך תזונתי זהה לקופסה שבה הם באים.‬
‫זה היה החלק הקשה.‬
‫לא יודע כמה זמן לקח להם להמציא‬ ‫את הפופ־טארט, אבל הם בטח יצאו מהמעבדה‬
‫כמו משה עם לוחות הברית.‬
‫הפופ־טארט הגיע!‬
‫שניים באריזה!‬
‫שני מקומות בטוסטר!‬
‫נראה אתכם מפשלים עם זה!‬
‫למה שניים? אחד לא מספיק,‬ ‫ושלושה זה יותר מדי.‬
‫והם לא מאבדים את הטריות לעולם,‬ ‫כי הם לא היו טריים מלכתחילה.״‬
‫מה עוד מעצבן בעולם, חוץ מהכול?‬
‫מה לגבי דיקטטורת המכשירים שאתם חיים תחתיה,‬
‫מתים מפחד מהטלפון שלכם?‬
‫״איפה הטלפון? לא מוצא את הטלפון!‬
‫אה, הנה. מצאתי אותו. הוא פה.‬ ‫הטלפון שלי פה.‬
‫לא… העברתי אותו מהכיס הזה לכיס הזה.‬
‫לא ידעתי איפה הוא לרגע.‬
‫אני בסדר. זה היה ממש קרוב.״‬
‫אתם כאלה טלפון־מהופנטים כרגע.‬ ‫אתם נותנים את הטלפון למישהו,‬
‫כדי להראות לו משהו,‬ ‫ואחרי שתי שניות, אתם אומרים,‬
‫״טוב, תחזיר אותו.‬
‫ראית את זה. זהו. תחזיר.‬
‫אני מנותק מהעולם עכשיו!״‬
‫כשהסוללה נחלשת,‬
‫אתם מרגישים כאילו‬ ‫אוזלת לכם האנרגיה בכל הגוף, לא?‬
‫אני מרגיש עייף כשאחוזי הסוללה‬ ‫יורדים ל־10 או 5. אני לא מסוגל אפילו ללכת.‬
‫״תמשיכו בלעדיי. אני חייב להגיע למטען.״‬
‫נכנסת שיחה.‬ ‫״שמע, אני לא יודע כמה זמן נשאר לי פה.‬
‫הלוואי שיכולתי לקחת בחזרה‬ ‫חלק מהדברים שאמרתי.‬
‫אם הסוללה תמות לי ברחוב,‬
‫תגיד לכל מי שאני מכיר שאדבר איתם מחר!״‬
‫״אני חייב לשמור על קשר עם אנשים, ג׳רי.‬
‫לכן הטלפון חשוב לי כל כך.‬
‫אנשים הם די חשובים, אתה יודע.״‬
‫באמת? הם לא נראים כאלה חשובים‬
‫כשאתם גוללים ברשימת השמות שלהם באנשי הקשר‬
‫כמו מלך צרפתי הומו.‬
‫״מי מוצא חן בעיניי היום?‬
‫במי אבחר? את מי אמחק?״‬
‫אנחנו לא נפרדים מהטלפון.‬
‫הוא חלק מאיתנו.‬
‫מי אתם, ללא טלפון?‬
‫איזו גישה יש לכם למידע?‬
‫מה שאתם מסוגלים לזכור.‬
‫מה תעשו בלי התמונות שלכם?‬
‫תתאר את מה שראית?‬
‫זה לא מתאים לנו!‬
‫אנחנו לא רוצים לדבר‬ ‫עם מי שאין לו טלפון.‬
‫לכן קוראים לו ״אייפון״.‬
‫הוא חצי אני וחצי ״פון״.‬
‫זה אדם שלם.‬
‫אני כבר לא יודע מה הטעם באנשים.‬
‫אני חושב שהסיבה היחידה שאנשים עדיין קיימים‬ ‫היא שטלפונים צריכים כיסים לנסוע בהם.‬
‫פעם חשבתי שיש לי אובר בטלפון‬ ‫כדי שאוכל לנסוע למקומות.‬
‫אז התחלתי לחשוב שאולי שמו את אובר בטלפון‬
‫כי אז אני לוקח את הטלפון,‬
‫כי הטלפון משתמש בי כדי לנסוע למקומות.‬
‫מי באמת האובר ברשת הזנות הזאת?‬
‫אני הכלבה שסוחב את הטלפון.‬
‫המכוניות הן הזונות,‬
‫שאוספות זרים בכביש כל הלילה,‬
‫והטלפון הוא הסרסור הגדול שמנהל את זה,‬ ‫שאומר לנהגים,‬
‫״תאספו את מי שאני אומר לכם.‬ ‫אני אטפל בכסף.״‬
‫אנחנו קוראים לזה טלפון‬ ‫ולא משתמשים בזה בתור טלפון.‬
‫אף אחד לא מדבר בטלפון.‬
‫ביום שבו נתנו לכם אופציה,‬ ‫או לדבר או להקליד,‬
‫הדיבורים מתו באותו יום. נגמר!‬
‫אבד הכלח על הדיבור. הוא התיישן.‬
‫אני מרגיש כמו נפח על הבמה לפעמים,‬ ‫אם לומר לכם את האמת.‬
‫אני יכול לסמס לכם את כל זה,‬ ‫ונוכל להסתלק מפה כבר עכשיו!‬
‫למה שארצה לקבל מידע מפרצוף‬
‫כשאני יכול לקבל אותו ממסך נקי ויפה?‬
‫עכשיו מרגישים לא בנוח כשפרצוף ניגש…‬
‫״אגיד לך מה אני חושב, מה צריך לעשות…״‬
‫השפתיים שלהם, והשיניים, והחניכיים, ו…‬
‫יש פינה שהם שכחו לגלח,‬ ‫פירור לחם, משהו מרוח,‬
‫חתיכה קטנה מארוחת הצהריים‬ ‫בין השיניים שלהם…‬
‫״שלח לי מייל ודי, טוב?‬
‫אני לא יכול יותר.‬
‫הפרצוף שלך הוא הבשורות‬ ‫הכי גרועות שקיבלתי כל היום.״‬
‫אנחנו רוצים לסמס. תסמס! תסמס ודי!‬
‫אנחנו אוהבים את המילה הזאת. ״לסמס!״‬
‫כיף לומר אותה.‬
‫קצרה, הדוקה, עם ס׳, נשכנית…‬
‫״תסמס את זה! תסמס!״‬
‫״לא… אני לא יודע איפה זה!‬
‫״אל תגיד, תסמס! אל תגיד לי!״‬
‫זוכרים כשרק התחלנו לסמס?‬
‫לא ממש. לא זוכרים את זה.‬
‫גם אני לא.‬
‫אני יודע שיש לנו את זה,‬
‫אני יודע שפעם לא היה לנו את זה…‬
‫אני לא יודע איך קיבלנו את זה. אני לא זוכר…‬
‫אמרו לנו שאנחנו מקבלים את זה?‬
‫הייתה הודעה שאנחנו מקבלים את זה?‬
‫לא הייתה פרסומת. לא זכורה לי פרסומת.‬
‫״רוצים מגע אנושי,‬ ‫אבל הזולת הגיע לכם עד לכאן?‬
‫נסו לסמס.‬
‫צריכים להעביר למישהו מידע,‬
‫אבל לא רוצה לשמוע‬ ‫את קולו המטופש מגיב?‬
‫אתם צריכים לסמס.״‬
‫זה מגניב. זה מהיר. זה יעיל.‬
‫לא מספיק מהיר לאנשים מסוימים.‬
‫עכשיו, במקום OK,‬ ‫הרבה אנשים שולחים לי רק K.‬
‫בלי ה־O. מה? איזה שבריר שנייה חסכת?‬
‫מה, אתה חושב שאתה יעיל? לכמה זה מצטבר?‬
‫שתי דקות פנויות בסוף היום,‬
‫כדי לראות ביוטיוב גולשי סקייטבורד‬ ‫דופקים את הביצים על מעקה?‬
‫לא מזמן מישהו שלח לי‬ ‫״ת.ר.״ במקום ״תודה רבה״.‬
‫בא לי לדפוק לך את הביצים על מעקה, ״ת.ר.״.‬
‫זאת לא תודה.‬
‫אנחנו כל כך מתים להודעה הבאה,‬
‫שיש את שלוש הנקודות המרחפות,‬ ‫שנדע שהיא בדרך.‬
‫״אנחנו מכינים לך משהו טוב.‬ ‫חכה שתראה את זה.‬
‫לא תאמין כשתשמע מה יש לו להגיד.‬
‫אי אפשר להראות לך עדיין.‬
‫אנחנו עדיין עובדים על זה, במכונת המסרונים,‬
‫אבל זה יהיה מהמם.‬
‫אפשר לראות את הבוכנות עובדות.״‬
‫לפעמים רואים את הנקודות המרחפות,‬ ‫ואז אין הודעה. מה קרה שם?‬
‫אני רוצה לדעת מה זה היה.‬
‫זה כאילו מישהו ניגש ואמר…‬
‫״לא חשוב.״‬
‫הטלפונים כל הזמן נהיים חכמים יותר.‬
‫למה אנחנו לא?‬
‫למה אנשים בתא הקולי‬ ‫עדיין אומרים לי לחכות לביפ?‬
‫אנחנו במאה ה־21, לעזאזל.‬
‫נראה לי שכולנו כבר מכירים את הביפ.‬
‫שבט המסאי בערבות אפריקה יודע על הביפ.‬
‫הם לא משאירים הודעה לפני שהם שומעים…‬
‫למה אנשים עדיין אומרים לי‬ ‫להשאיר שם ומספר בהודעה הקולית?‬
‫מישהו עוד צריך את ההוראות האלה?‬
‫מישהו מקבל הודעות כמו‬ ‫״זאת אישה. שלום״.‬
‫או ״הוא מת. תחזור אליי״.‬ ‫״מי זה היה?״‬
‫מה לגבי המצלמה בטלפון?‬
‫אני תמיד תוהה‬ ‫אם לפני שממציאים דברים כאלה,‬
‫הם עומדים ואומרים‬ ‫״היי, אתה בטוח שזה רעיון טוב?‬
‫זה לא שהתוספת הקטנה הזאת,‬
‫בכוחות עצמה, תוביל לכזאת כמות של תמונות,‬
‫סרטונים, פוסטים, תגובות ותגובות־נגד,‬
‫שכל כוח החיים של המין האנושי יתנקז‬
‫כמו שלולית שתן בצד הכביש?״‬
‫זה לא יקרה בגלל הדבר הקטן הזה, נכון?״‬
‫״לא!‬
‫אני גם לא חושב שכל ארוחה במסעדה‬ ‫תסתיים עם איזה ביריון תמונות שאומר,‬
‫׳טוב, כולם. תמונה.‬
‫בואו.‬
‫חייבים תמונה.׳״‬
‫״למה? לא נהניתי.‬ ‫אני לא רוצה להיזכר בזה.״‬
‫ובואו נמצא את האדם שהכי פחות שולט בטלפון‬ ‫כדי שיצלם את התמונה.‬
‫מישהו זקן, לחוץ, שלומיאל,‬ ‫מבולבל, או רפה שכל.‬
‫כזה שלא יודע להחזיק דברים,‬ ‫לראות דברים, לכוון דברים, ללחוץ על דברים.‬
‫אחד שאיך שנותנים לו את הטלפון,‬
‫הוא יוצא ממצב מצלמה,‬ ‫והוא לא יודע איך חוזרים אליו.‬
‫לא יודע.‬
‫מישהו?‬
‫לא יודע.‬
‫מישהו יודע איך…?״‬
‫בואו נבחר בו, כדי שנוכל לעמוד פה עוד זמן,‬ ‫עם חיוכים מלאכותיים קפואים,‬
‫מחבקים מישהו שלא היינו נוגעים בו‬ ‫בשום סיטואציה חברתית אחרת.‬
‫אנחנו מכורים לתמונות.‬
‫אין דרך לעצור את זה.‬ ‫לפעמים אני רוצה לחזור לטלפונים הישנים.‬
‫אלה שאני רואה בטלוויזיה.‬ ‫יש טלפונים לזקנים,‬
‫עם מקשים ענקיים, כמו בלטות.‬
‫ראיתם את הפרסומת הזאת?‬
‫הטלפונים האלה לזקנים… שני כפתורים:‬
‫הילד שלך, אמבולנס.‬
‫זהו.‬
‫עזבו אתכם מהמספרים. לא צריך מספרים.‬
‫למה לא מעדכנים חלק מהמונחים‬
‫שמשתמשים בהם בעולם הטכנולוגיה,‬ ‫כמו ״דוא״ל״?‬
‫מה קשורה המילה ״דואר״ לדואר אלקטרוני?‬
‫יש דמיון כלשהו בין דוא״ל‬
‫לבין מה שקורה ברשות הדואר?‬
‫האחד פועל ברשת דיגיטלית‬ ‫סופר־מהירה של סיבים אופטיים,‬
‫והשני הוא חבורת מבולבלים,‬ ‫מענף נידח של תנועת הצופים, ש…‬
‫משוטטים ברחובות במכנסיים קצרים מביכים‬
‫וז׳קטים עם טלאים חסרי משמעות ומדליות…‬
‫נוסעים בשישה קמ״ש, עשרה מטר בכל פעם,‬
‫בצד הלא־נכון של ג׳יפ מוגבל שכלית…‬
‫יש להם קריסה רגשית ופיננסית‬ ‫כל שלוש וחצי שנים,‬
‫שהמודל העסקי שלהם מ־1630 כבר לא עובד.‬
‫״איך נדביק את הפער?״‬
‫אני לא מבין איך זה‬ ‫שמערכת מידע במאה ה־21,‬
‫שמבוססת על ליקוק, הליכה,‬
‫ומספר רנדומלי של סנטים…‬
‫מתקשה לעמוד בתחרות.‬
‫תמיד תוקעים את מנכ״ל רשות הדואר‬ ‫בטלוויזיה כדי להסביר שהיא בקשיים.‬
‫הוא כולו מוטרף, עיגולים מתחת לעיניים,‬
‫לא מגולח, עובד לילות שלמים…‬
‫״לא נוכל להמשיך ככה עוד הרבה!‬
‫נראה שניאלץ לייקר את הבולים‬ ‫בעוד סנט אחד!״‬
‫אנחנו כזה, ״תירגע.‬ ‫אין לנו מושג כמה עולה בול.‬
‫48, 53, 61… שיהיה דולר.‬ ‫בסוף זה יגיע לשם.‬
‫אם בסוף יישאר לך עודף,‬
‫קנה לך מכנסיים ומכונית אמיתית.״‬
‫אני אומר לרשות הדואר:‬
‫אם אתם באמת רוצים לעזור לנו,‬
‫פשוט תפתחו את המכתבים,‬
‫תקראו אותם, ותשלחו לנו אותם במייל!‬
‫ניתן לכם סנט אחד בכל פעם,‬
‫כי נראה שזה הרבה כסף בעולם שלכם.‬
‫אבל כולנו בני אדם.‬
‫בני אדם.‬
‫בן האדם הוא מין חברתי, כפי שאתם רואים.‬
‫אנחנו נוטים להתאסף,‬
‫להצטרף, ולהצטופף ביחד.‬
‫אנחנו חיים כאן, בעיר ניו יורק.‬
‫אין בזה שום היגיון.‬
‫כשטסים במטוס מניו יורק,‬
‫ומסתכלים למטה על העיר,‬
‫מה רואים סביב העיר?‬
‫רק שטחים ריקים, גדולים, משתפלים ונפלאים.‬
‫אין שם אף אחד!‬
‫״בואו נצטופף פה!״‬
‫לא בנוח, אחד על השני, תנועה, פקקים!‬
‫ככה אנחנו אוהבים!‬
‫בני אדם אוהבים להתקרב זה לזה,‬
‫מפני שזה עוזר לנו לשפוט ולבקר…‬
‫את אופיים ומעשיהם של בני האדם.‬
‫אנחנו אוהבים לחוות דעות, הערות, מחשבות.‬
‫לפעמים אוזלות לנו הדעות.‬
‫אנחנו ממציאים אותן.‬
‫״זה מה שזה.״‬
‫זו דעה פופולרית מאוד בימינו.‬
‫איזה אידיוט בטח אמר לכם את זה היום.‬
‫לא עובר יום בלי שמישהו אומר‬
‫״טוב, זה מה שזה״.‬
‫למה אתה חי?‬
‫סתם בשביל להגיד מילות אוויר,‬
‫שממלאות את החדר בצלילים חסרי פשר?‬
‫אני מעדיף שמישהו ינשוף לי אוויר בפנים‬
‫מאשר שהוא יגיד ״זה מה שזה״ עוד פעם אחת.‬
‫פשוט תיגש אליי ותעשה…‬
‫כי אני מקבל מזה אותו המידע!‬
‫אנשים אוהבים להגיד דברים כאלה.‬ ‫״זה מה שזה״.‬
‫אם חוזרים על מילה פעמיים במשפט,‬ ‫אפשר להגיד את זה עם הרבה ביטחון.‬
‫״ביזנס זה ביזנס.״‬
‫״חוק זה חוק.״‬
‫״דיל זה דיל.״‬
‫״כשניכנס, אם נדע מה זה מה ומי זה מי,‬
‫מה שיקרה יקרה, וזה מה שזה.״‬
‫אנחנו גם אוהבים להגיד דברים‬ ‫שמשפרים את ההרגשה שלנו.‬
‫״טוב, לפחות הוא מת‬ ‫בזמן שעשה את הדבר שאהב.״‬
‫כן, טוב…‬
‫אבל הוא כבר לא עושה את זה.‬
‫גם לא בטוח שהוא עדיין היה מאוהב בזה…‬
‫לאחר התוצאה השלילית מאוד.‬
‫הייתי רוצה למות בזמן פעילות שאני שונא,‬ ‫כמו לנקות שורה של בתי שימוש כימיים.‬
‫לאחוז בחזה, לזרוק את המברשת, ליפול ולהגיד‬
‫״פנטסטי, לפחות סיימתי עם זה״.‬
‫וכשמזדמן לאדם להשתמש‬
‫באחד מבתי השימוש הניידים האלה מפלסטיק,‬
‫זה מקום שונה מאוד מכל מקום אחר‬ ‫שמגיעים אליו בחיים,‬
‫וגם אתם קצת שונים כשאתם יוצאים ממנו.‬
‫קצת מעורערים, כמו חייל קרבי משוחרר,‬
‫או מישהו שעובד במוקד לנפגעי טראומה.‬
‫״אתה בסדר?״‬ ‫״כן, לא, אני בסדר.‬
‫אני רק צריך קצת זמן. אני אהיה בסדר.‬
‫אני יוצא לסיבוב.‬ ‫אני צריך לחשוב על החיים שלי.‬
‫לא נראה שהם מתקדמים‬ ‫בכיוון שאני רוצה שהם יתקדמו בו.״‬
‫ואגב, אל תתחתנו עם מישהו‬ ‫שיוצא מבית שימוש כזה‬
‫ואומר ״לא כל כך נורא שם״.‬
‫אל תתחתנו עם האדם הזה.‬
‫יש לכם הרבה תכונות נהדרות.‬
‫בסופו של דבר תמצאו מישהו.‬
‫אל תתפשרו על אדם ברמה כזאת.‬
‫כי קל מאוד להשתמש בשירותים האלה.‬
‫אני תמיד חושב שמתח הקפיצים של הדלת‬
‫הוא קצת קליל יותר משחשבתי שהוא יהיה.‬
‫הדלת נפתחת בקלות רבה, כה מזמינה.‬
‫״תיכנס, יש לנו משהו בשבילך:‬
‫מקום לעשות צרכים, בתמורה לדימוי מחשבתי‬
‫שיגרום לך עוויתות מתוך שינה‬ ‫במשך שנה וחצי.״‬
‫עם PTSD:‬
‫״דלת קפיצית בשירותים ניידים״.‬
‫איך בכלל מותר לקרוא לזה ״בית שימוש״?‬
‫זה לא…‬
‫אתה מחרבן בבור שיש קופסה מעליו!‬
‫זה חייתי!‬
‫זה לחיות כמו צבוע!‬
‫מתחשק לעשות כמו הכלב שלכם,‬ ‫אחרי שהוא עושה צרכים, בדשא.‬
‫התנועה הזאת שלהם…‬
‫מתחשק לעשות ככה‬ ‫אחרי שמשתמשים בדבר כזה.‬
‫״למה אתה עושה ככה?״‬
‫״אני מנסה לשכוח‬ ‫את הדקות האחרונות, זה הכול.״‬
‫אתם קהל נהדר. זה ממש כיף.‬
‫תודה רבה שבאתם.‬
‫ג׳רי!‬ ‫-גבר!‬
‫טוב.‬
‫בואו נחליף הילוך בשלב זה,‬ ‫בבילוי החביב המשותף שלנו.‬
‫אז אלה דברים שאני רואה בעולם החיצון.‬
‫עכשיו אני רוצה לקחת אתכם‬ ‫לתוך עולמו הקטן של ג׳רי,‬
‫ולתת לכם קצת פרספקטיבה‬
‫על מה שקורה בחיי הפרטיים.‬
‫אתחיל במספרים הבסיסיים.‬ ‫כולם אוהבים מספרים.‬
‫אני בן 65.‬
‫אני מתנצל על ההלם‬
‫של המספר הזה.‬
‫אני נשוי כבר 19 שנה.‬
‫יש לי שלושה ילדים.‬
‫הגדולה היא הבת שלי.‬ ‫יש לי שני בנים צעירים יותר.‬
‫אני אוהב להיות בן 60 פלוס.‬
‫זה העשור האהוב עליי בחיים עד עכשיו.‬
‫בגיל שישים פלוס, כשמבקשים ממך לעשות משהו,‬
‫אתה פשוט אומר ״לא״.‬
‫בלי סיבה, בלי תירוץ, בלי הסבר.‬
‫אני מת להיות בן שבעים פלוס.‬ ‫נראה לי שפשוט לא אענה.‬
‫ראיתי אנשים כאלה.‬ ‫אתה פשוט מנופף, בגיל שבעים פלוס.‬
‫״היי, רוצה ללכת לשוק הפשפשים?״‬
‫אני אוהב את הגיל הזה.‬
‫הוא מרגיע.‬
‫אני לא רוצה לגדול, להשתנות, להשתפר במשהו.‬
‫אני לא רוצה להרחיב תחומי עניין,‬
‫לפגוש מישהו,‬ ‫או ללמוד משהו שאני עוד לא יודע.‬
‫אני כבר לא משקר במסעדות.‬
‫״הכול בסדר?״‬ ‫״לא טוב לי פה.״‬
‫״תרצה חשבון?״‬ ‫״לא, לתבוע אתכם. זה בלתי נסבל.״‬
‫אני לא אוהב להסתובב.‬ ‫אם אני הולך ברחוב ככה…‬
‫״ג׳רי, תראה! אתה חייב לראות!״‬
‫התנועה הזאת. אני כבר לא אוהב לעשות ככה.‬
‫לא רוצה.‬
‫״אתה חייב לראות!״‬
‫״אני חולק עליך.״‬
‫אני לא מרגיש זקן. אני לא מרגיש עייף.‬
‫פשוט ראיתי המון דברים.‬
‫אראה את זה בדרך חזרה,‬ ‫כשזה יהיה מולי. מה דעתך?‬
‫או שלא אראה.‬
‫או שאחפש בגוגל.‬
‫או שפשוט אניח שזה דומה מאוד‬ ‫למשהו אחר שכבר ראיתי.‬
‫הרבה אנשים בגילי עושים ״רשימת דלי״.‬
‫אני הכנתי ״רשימת דלי״,‬ ‫הפכתי את הד׳ לב׳, וסיימתי גם עם זה.‬
‫אני רק רוצה שתהיה לכם האופציה.‬
‫אתם יכולים לסמן וי על כל הסעיפים,‬
‫או לשנות אות אחת בהתחלה,‬
‫ואז לשבת בכורסה ולראות את המשחק.‬
‫התחתנתי בגיל מאוחר.‬ ‫הייתי בן 45. היו לי כמה עניינים.‬
‫נהניתי מהעניינים האלה לא מעט, זכור לי.‬
‫כשהייתי רווק, היו לי חברים נשואים.‬ ‫לא הייתי מבקר בבתים שלהם.‬
‫חייהם נראו לי פתטיים ומדכאים.‬
‫עכשיו, כשאני נשוי, אין לי חברים רווקים.‬
‫חייהם נראים לי חסרי משמעות וטריוויאליים.‬
‫בשני המקרים, אני מאמין שצדקתי.‬
‫כשאתה בצד מסוים של הנישואים,‬
‫אתה לא מבין מה האנשים בצד השני עושים.‬
‫אין לי מה להיפגש עם רווקים.‬ ‫אין לך אישה. אין לנו על מה לדבר.‬
‫יש לך חברה? זה כדור נוצה, ידידי.‬
‫אתה עושה מלחמת פיינטבול.‬
‫אני באפגניסטן עם נשק אמיתי.‬
‫נשואים משחקים עם מחסניות מלאות ואש חיה.‬
‫זה לא תרגיל.‬
‫רווקים יושבים בקרוסלה ונושפים על שבשבת!‬
‫אני נוהג במשאית מלאה ניטרוגליצרין‬ ‫בכביש עפר.‬
‫רווקים שנמצאים פה הערב שואלים‬ ‫״היי, ג׳רי. ואם אני רוצה להיות נשוי, כמוך?‬
‫מה אני צריך בשביל להיות נשוי?״‬
‫אגיד לך מה אתה צריך:‬ ‫אתה צריך תשובות, חבוב.‬
‫אתה חייב תשובות לאישה.‬
‫לנשים יש הרבה שאלות.‬
‫יש להן שכל חזק,‬
‫אקטיבי, וערני בכל עת.‬
‫אתה ישן. היא עושה מחקר.‬
‫המוח הנשי מבשל כל הזמן!‬
‫השכל הנשי הוא אחד האברים‬ ‫היעילים והמוצלחים ביותר ביקום הביולוגי.‬
‫כוח לנשים.‬
‫ועוד איך.‬
‫אין דבר שהשכל הנשי לא מסוגל לעשות.‬
‫הוא פותר את כל בעיות העולם והחיים.‬
‫אחרי שהוא מסיים עם זה,‬
‫הוא ממשיך הלאה לדברים היפותטיים.‬
‫מצבים תאורטיים,‬
‫שאולי יתרחשו ואולי לא.‬
‫הנקבה צריכה לדעת איך היית מגיב.‬
‫״אם היית מזייף את המוות שלך‬ ‫וזה היה נודע לי,‬
‫מה היית אומר?״‬
‫״על מה אנחנו מדברים עכשיו?״‬
‫״חלמתי את הכול בלילה, אז אל תכחיש!״‬
‫להיות נשוי זה כמו להיות בשעשועון,‬ ‫ותמיד בסיבוב המהיר.‬
‫הלכתי וקניתי פודיום של שעשועונים.‬ ‫הצבתי אותו בסלון שלי.‬
‫אני קם בבוקר, עומד מאחורי הפודיום,‬
‫מנסה להשיב לכל השאלות של אשתי‬ ‫ולהמשיך את היום שלי, לעזאזל.‬
‫יש לי קליקר ביד.‬
‫״אקח ׳סרטים שנדמה לי שראינו ביחד׳ ב־200.״‬
‫אשתי, כמובן, היא האלופה מהשבוע שעבר.‬
‫״אקח ׳פרטים על שיחה בת עשר דקות‬ ‫שניהלנו בשלוש בבוקר לפני שמונה שנים׳.‬
‫ואני רוצה להמר את הכול על זה, אלכס.‬
‫אני הולכת על הניצחון, כאן ועכשיו.״‬
‫לבעל, כמובן, אין מושג.‬
‫״צר לי, אדוני. לא זכית בחבילת הסקס בסופ״ש…‬
‫או במשדר הספורט ללא רגשות אשם.‬
‫תודה ששיחקת ׳אתה מקשיב לי בכלל?׳‬
‫ואל תשכח לקחת את שקית הזבל הגדולה‬ ‫בדרכך החוצה מהאולפן.״‬
‫אחד הדברים שלא ידעתי לפני שהתחתנתי,‬
‫שגיליתי אחרי שהתחתנתי,‬
‫הוא שבכל יום בחיי הנישואים,‬
‫אנהל דיון על טון הדיבור שלי.‬
‫לא ידעתי, כרווק,‬
‫שאני מדבר, לעתים קרובות כל כך,‬ ‫בטון לא נכון.‬
‫חשבתי שזאת זוגיות. מתברר שזה מחזמר.‬
‫אני מסתובב בבית עם דבר עגול שחור כזה,‬ ‫של מקהלות.‬
‫״איך זה?״‬
‫״אני מתקרב?״‬
‫״זה הטון שלך.״‬ ‫״הטון שלי?״ ״כן.״‬
‫״מה רע בטון שלי?״‬ ‫״לא אהבתי את הטון שלך.״‬
‫״מה את רוצה ש…״‬ ‫״תשנה את הטון!״‬
‫שמעתם את זה פעם?‬
‫והנשים צודקות, כמו תמיד.‬
‫הטון הגברי משתנה במהלך הזוגיות.‬
‫בהתחלה, כשהגבר מחזר אחר האישה,‬
‫בשלב החיזור או הפלירטוט,‬
‫אנחנו מדברים גבוה יותר.‬ ‫אנחנו מרימים את הקול בשתי אוקטבות.‬
‫אנחנו מדברים ככה בהתחלה.‬
‫״אוכל סיני או איטלקי נשמע מעולה.‬
‫אולי נצא לסיבוב או לטיול.״‬
‫קול הדיבור האמיתי שלי,‬ ‫שאני משתמש בו ברגע זה,‬
‫כדי לתקשר איתכם,‬
‫אינו רצוי בבית שלי.‬
‫לכן אני כאן, מדבר איתכם.‬
‫נראה לכם שאני מדבר ככה,‬
‫בבית שלי? בסמכותיות כזאת?‬
‫עם הגוון הזה בקול שלי?‬ ‫נראה לכם שאני מדבר ככה בבית שלי?‬
‫אני לא.‬
‫אם הייתי נכנס לבית של עצמי,‬
‫שקניתי מכיסי, דרך אגב…‬
‫לא רלוונטי, סתם רציתי להזכיר.‬
‫אם הייתי אומר ככה,‬
‫אם הייתי אומר‬
‫״אני צריך משהו לאכול״…‬
‫אם הייתי אומר את זה ככה…‬
‫קודם כול, כל גבר היה אומר,‬
‫״תאכל מה שבא לך.‬ ‫לא אכפת לי מה תאכל״.‬
‫כל אישה הייתה אומרת,‬ ‫״למה אתה צועק עליי?״‬
‫״אני לא צועק!‬
‫אני רק רעב!״‬
‫ואז מתחיל הריב.‬
‫וכשמתחיל הריב, אתה בקיאק במים סוערים.‬
‫עם קסדת פלסטיק על הראש.‬ ‫צולל למים, צף למעלה…‬
‫העיקר להמשיך לחתור.‬
‫אז טון הדיבור של האישה משתנה.‬
‫כן, גם הנשים כלולות בזה.‬
‫כל אישה, בשלב מסוים, בכל ויכוח עם הגבר,‬
‫אוהבת לחקות את הקול של הגבר.‬
‫במערכת הארגון המדהימה של הנשים,‬
‫כולן איכשהו החליטו לעשות את אותו החיקוי.‬
‫״אתה תמיד אומר‬ ‫׳לא, אני לא עושה דברים כאלה.‬
‫זה לא מה שאמרתי שאעשה.‬
‫אמרת שאולי נלך, אמרת שבטוח נלך…‬
‫אני לא חושב שארגיש בנוח.‬
‫אתה הולך עם החברים שלך…‬ ‫אנחנו הולכים עם החברים שלך.׳‬
‫לא החברים שלי. החברים שלי…‬
‫אתה אומר, ׳לא נראה לי שאני…׳״‬
‫מי זה הגבר הזה, לעזאזל?‬
‫איפה ראית את הגבר הזה?‬
‫לא שמעתי אף אחד מדבר ככה.‬
‫״בגלל שאתה לא שומע את עצמך.‬
‫אתה צריך לשמוע איך אתה נשמע.‬
‫אתה אומר ׳לא נראה לי…׳״‬
‫זה מזכיר לי את האיש מ״גילדת הסוכריות״.‬
‫״גילדת הסוכריות…״‬
‫כי הכול עניין של הקשבה.‬
‫רוצים עצה לנישואים?‬
‫תקשיבו!‬
‫הרבה נשים מתלוננות‬ ‫שהבעלים שלהן לא מקשיבים.‬
‫לא שמעתי את אשתי אומרת את זה.‬ ‫אולי היא אמרה.‬
‫אני לא יודע. אבל…‬
‫הנה מה שאני יודע:‬
‫נשים: הבעל רוצה שתהיו מאושרות.‬
‫הוא עובד על זה!‬
‫הוא מתכנן את זה.‬
‫הוא חושב על זה בכל שנייה.‬
‫הוא לא מסוגל לעשות את זה.‬
‫הוא לא יודע איך לעשות את זה.‬
‫לפעמים אנחנו עושים את זה,‬
‫ולא יודעים איך עשינו את זה.‬
‫אנחנו לא יכולים לשאול ״מה עשיתי״,‬
‫כי אז זה נראה כאילו‬ ‫אנחנו לא יודעים מה אנחנו עושים.‬
‫אי אפשר לא לעשות כלום.‬
‫האישה אומרת,‬ ‫״אני לא מאמינה שאתה עושה את זה״.‬
‫הגבר אומר, ״עושה מה״?‬
‫האישה פורצת בבכי.‬
‫הגבר אומר, ״לא עשיתי כלום״!‬
‫האישה אומרת ״בדיוק״.‬
‫זה מין משחק שחמט, לא?‬
‫אבל הלוח הוא מים זורמים,‬
‫וכל החיילים‬
‫עשויים מעשן.‬
‫ואתם לא לבד. אל תשכחו את זה. בנישואים.‬
‫החברה, התרבות, הטכנולוגיה אפילו,‬
‫עוזרות לכם במסע הנישואים שלכם.‬
‫במכונית, לדוגמה:‬
‫אזורים נפרדים, כפתורים נפרדים, אחד בכל צד,‬
‫לשליטה בבקרת האקלים.‬
‫מעניין אם אדם נשוי חשב על זה,‬
‫וחשב ״היי, זה יכול להיות שימושי‬
‫אם אתה יושב עם מישהי‬ ‫שאתה מחויב לה על פי חוק למשך שארית חייך,‬
‫ואתה צריך שהיא תסתום את הפה״.‬
‫״אני קופאת! אני מתבשלת! אני רותחת!‬
‫זה נושב עליי!״‬
‫כשאשתי אומרת ״יש עליי אוויר״,‬
‫זה כמו שבנאדם נורמלי היה אומר,‬
‫״יש עליי דוב״.‬
‫זאת רמת החירום.‬
‫ואני גם מגיב ברמה הזאת.‬
‫״אלוהים! בריזה מרושעת מפתח אוורור עוין‬ ‫תוקפת את זוגתי לחיים,‬
‫שאגב, ילדה לי שלושה ילדים בלי הרדמה,‬
‫בטח הייתה מסוגלת ליילד את עצמה‬ ‫אם לא היה מי שיעזור,‬
‫אבל לא מסוגלת לעמוד במשב רוח שסטה‬ ‫בשלוש מעלות מהטמפרטורה האופטימלית שלה.״‬
‫ואני בטוח שהחלוקה הזאת ממש עובדת,‬
‫ומונעת התערבבות של מולקולות אוויר‬ ‫בטמפרטורות שונות,‬
‫בתוך תא נוסעים סגור,‬ ‫ברוחב מטר, במכונית.‬
‫הרבה פעמים אני נוסע לבית הקפה בבוקר,‬
‫ואני אוהב את הקפה שלי שחור‬ ‫בצד שמאל של הספל,‬
‫ועם חלב וסוכר בצד ימין.‬
‫אין שום בעיה.‬
‫במסעדות פאר,‬ ‫לפעמים שואלים, ״מים או סודה״?‬
‫אני אומר ״גם וגם, באותה כוס, בנפרד.‬
‫אני עושה את זה באוטו שלי כל הזמן״.‬
‫הנה רגע מנישואים שראיתי במציאות:‬
‫הבעל באוטו. האישה על המדרכה.‬
‫הוא אוסף אותה מהעבודה.‬
‫הוא לא עצר את המכונית עד הסוף!‬
‫היא פתחה את הדלת.‬
‫היא קפצה על רגל אחת,‬
‫וניסתה לקנות לה אחיזה במסעד של…‬
‫אפשר להכניס רק רגל אחת למכונית נוסעת!‬
‫אפשר רק לדמיין את הדו־שיח הער‬
‫שהתרחש במכונית הזאת כל הדרך הביתה.‬
‫אבל אלה הם נישואים:‬
‫שני אנשים‬
‫שמנסים להישאר ביחד‬
‫בלי לומר את המילים ״אני שונא אותך״.‬
‫ואסור להגיד את זה. טוב?‬
‫אסור להגיד את זה.‬
‫מותר להרגיש את זה.‬
‫זה בסדר.‬
‫אל תיתנו לזה לצאת.‬
‫תגידו משהו אחר. לא חשוב מה.‬
‫תגידו ״למה אף פעם אין‬ ‫נייר דבק בבית הזה, לעזאזל״.‬
‫״נייר״ זה ״אני״. ״דבק״ זה ״שונא״.‬ ‫״בית״ זה ״אותך״.‬
‫אבל זה עדיף.‬
‫אל תגידי ״בא לי לרצוח אותך כרגע״.‬
‫תגידי ״אתה כזה מצחיק לפעמים״.‬
‫״ג׳רי, היינו רוצים להבין,‬ ‫בצורה מפורטת יותר,‬
‫איך בדיוק עשית את זה.‬
‫כי ראינו שהיית רווק רגיל,‬
‫במשך 45 שנה, ואז פתאום, שינוי מוחלט.‬
‫חתונה, אישה, ילדים, משפחה.‬ ‫איך ניווטת את זה?‬
‫איך התאקלמת?‬
‫איך התרבית, והתמקמת,‬
‫ולהכיל למדת,‬
‫כדי למנוע קטטה?״‬
‫שאלה מצוינת,‬
‫כי גבר נשוי לא ישרוד‬
‫אם אין לו מערכת חזקה‬ ‫לסינון המחשבות בין המוח לדיבור.‬
‫לא סתם מדברים כשנשואים!‬
‫זה מסוכן.‬
‫כשאני עם אשתי, שאני אוהב עד מאוד,‬
‫ומחשבה נכנסת לי לראש,‬
‫המחשבה הראשונה שלי היא‬
‫״טוב, את זה אני לא יכול להגיד״.‬
‫אולי אני יכול להגיד‬ ‫ששמעתי מישהו אחר אומר את זה.‬
‫ואז היא ואני נוכל לחלוק יחד רגע חמים‬
‫בו אנחנו מסכימים שאותו אדם הוא אידיוט.‬
‫ואנחנו מסתדרים מצוין.‬
‫יש לנו שלושה ילדים, כבר אמרתי.‬
‫בדיוק חזרנו מחופשה משפחתית נעימה,‬
‫או כמו שאני קורא לזה,‬
‫״בואו נשלם המון כסף כדי לריב בבית מלון״.‬
‫אין לי מושג מה עוד עשינו שם.‬
‫בואו נריב על אופניים!‬
‫״אני ארצח אותך.״‬ ‫״אני ארצח אותך יותר.״‬
‫בואו נקלל על חוף ים לבן.‬
‫בואו נריב על זה שהילדים ההם‬ ‫נראים ממש מנומסים.‬
‫מעניין אם הם עמדו על המרפסת במלון אתמול‬
‫עם קשיו מהמיני־בר, שעלה 12 דולר,‬ ‫וניסו לזרוק לאורחים אחרים על הראש.‬
‫אז הבת שלי היא הבכורה.‬
‫היא בת 18,‬ ‫ובדיוק סיימה תיכון והמשיכה לקולג׳.‬
‫זה גדול… זה צעד גדול בשביל הורים.‬
‫תודה.‬
‫עשינו עבודה מצוינת.‬
‫היא סיימה תיכון.‬
‫אז הרבה אנשים שואלים אותי,‬
‫״איך אתה מרגיש, ג׳רי?‬ ‫בת ראשונה עוזבת את הבית?״‬
‫ואני בסדר.‬
‫אני בסדר.‬
‫כמו שאני רואה את זה,‬ ‫זה כאילו מצאת תנין תינוק,‬
‫ושמת אותו באמבטיה, וכולם…‬
‫״תראו, מצאתי תנין תינוק…‬
‫שים לו אצבע בפה. מרגיש את השיניים?‬
‫שיניים קטנות נוגסות…״‬
‫ואז, הזמן עובר, ואתה אומר…‬
‫״נראה לי שצריך להעיף את הדבר הזה מפה.״‬
‫״זה…‬
‫כבר לא מרגיש לי נכון. הדבר הזה…‬
‫הוא מפחיד. הוא צריך להיות שם, בחוץ,‬
‫לרצוח יצורים אחרים ולאכול אותם.‬
‫זה מה שהוא אמור לעשות.״‬
‫אבל אני אוהב להיות אבא. הייתי שם בלידה.‬
‫מן הסתם, הרגע הכי דרמטי בחיי האדם.‬
‫בכל פעם ששני אנשים נכנסים לחדר,‬ ‫ושלושה יוצאים…‬
‫אירוע משמעותי התרחש בחדר הזה.‬
‫בסוף החיים, אנחנו חוזרים בערך לאותו חדר,‬
‫אותה מיטה, אותם דברים מסביב,‬
‫ושוב, מספר היוצאים שונה ממספר הנכנסים,‬
‫אבל זה הביזנס של האנושות.‬
‫צריך לרענן את המלאי, סחורה חדשה,‬
‫לדאוג ששרשרת האספקה תזרום.‬
‫צריך להכניס אותם ולהוציא אותם.‬
‫זה התפקיד של בית החולים.‬
‫מנוחה, ניקיון,‬
‫ואם זה לא מסתדר, עוזרים לך להמשיך הלאה.‬
‫כתוב ״בית חולים״ כשנכנסים,‬ ‫אבל זה יכול גם להיות ״מיטה, אמבטיה והלאה״.‬
‫כי התינוקות ממשיכים להגיע. לא אכפת להם.‬
‫נראה לכם שאכפת לתינוקות שהעולם בבלגן?‬ ‫שיש לכם בעיות?‬
‫״אנחנו באים!‬
‫אנחנו רוצים להיכנס!״‬ ‫הם מגיעים כמו מגשים של סופגניות טריות.‬
‫עוד תינוקות.‬
‫למה הם פה?‬
‫הם פה כדי להחליף אותנו.‬
‫זאת המשימה שלהם.‬
‫אתם לא קולטים מה קורה?‬
‫הם דוחקים אותנו החוצה!‬
‫המילים הראשונות שלהם הן ״אימא״, ״אבא״,‬
‫ו״ביי ביי״.‬
‫״עוד נראה מי יהיה בחיתולים‬ ‫כשכל זה ייגמר.״‬
‫זה מה שהתינוקות חושבים.‬
‫אבל שוב, האבא מתאמץ לעמוד בקצב.‬
‫האימהות שנמצאות פה…‬ ‫אנחנו רוצים להיות‬
‫מה שאתן רוצות שנהיה.‬
‫אנחנו לא מסוגלים!‬
‫אנחנו רוצים.‬
‫התינוק נולד… אני זוכר, זה דבר מדהים.‬
‫אצל האישה, האינסטינקטים נכנסים לפעולה.‬
‫אצל הגבר, שום דבר לא נכנס לפעולה.‬
‫הוא אותו בנאדם, עומד שם.‬
‫שנים אחרי שהילדים שלי נולדו, הייתי‬ ‫רואה אותם בוהים בי מהצד השני של החדר,‬
‫כאילו הם רוצים לגשת ולומר‬ ‫״סליחה, מישהו עוזר לך?״‬
‫״אימא, האיש של ה׳סוס דוהר׳ שוב פה.‬ ‫אנחנו צריכים משהו?״‬
‫הימנעות היא האינסטינקט הביתי של הגבר.‬
‫גולף, פעילות ההימנעות האולטימטיבית.‬
‫משחק קשה ברמה מטופשת,‬
‫כה חסר טעם, חסר היגיון, מצריך המון זמן.‬
‫המילה ״גולף״ חייבת להיות ראשי תיבות של‬
‫״לצאת החוצה, להתרחק מהמשפחה״.‬
‫ויש לי הרבה חברים שמשחקים. הם מתים על זה.‬
‫״ג׳רי, אתה תמות על זה.‬
‫זה משחק מאתגר מאוד.״‬
‫כן, אני בטוח.‬
‫מאתגר גם לנסות לזרוק סוכריית טיק־טק‬ ‫למרחק מאה מטר, לתוך קופסת נעליים.‬
‫בפנטזיות של האבא שמשחק גולף,‬ ‫כשהוא יחזור הביתה,‬
‫המשפחה תבוא בריצה,‬
‫לשמוע את הסיפורים המלהיבים‬ ‫מהרפתקאות הגולף שלו.‬
‫במציאות,‬
‫אף אחד בכלל לא יודע שהוא עזב, או חזר…‬
‫משמונה וחצי שעות של חבטות אידיוטיות‬ ‫בין חולות ועשבים,‬
‫תוך כדי נהיגה בשכרות במכונית ליצנים‬ ‫ברחבי פארק מלאכותי.‬
‫ובכל זאת, האבא נותר גאה.‬
‫מתלבש בתלבושות מוזרות בבית בסופי שבוע…‬
‫כל האבות מתלבשים בעצם בסגנון הלבוש‬
‫של השנה הטובה האחרונה בחייהם.‬
‫מה שגבר לבש בערך בתקופה שהתחתן…‬
‫הוא מקפיא את הרגע הזה…‬
‫בתולדות האופנה,‬
‫ונשאר איתו עד הסוף.‬
‫רואים אבות ברחוב: 05׳, 91׳, 83׳.‬
‫הלכתי עם הילדים לקולנוע לא מזמן.‬
‫הייתה בקולנוע הודעה חדשה שלא ראיתי קודם:‬
‫״נא לאסוף את הזבל סביב המושב אחרי הסרט.״‬
‫״אה. בסדר.‬
‫אולי גם אביא סרבל כתום‬ ‫ומקל עץ עם מסמר בקצה.‬
‫אולי אמשיך הלאה, בצדי הכביש,‬ ‫אחרי סוף הסרט.״‬
‫אני לא אוסף שום דבר!‬
‫אני זה שזרק את זה!‬
‫יש הסכם בינינו לבית הנהלת הקולנוע.‬ ‫ההסכם הוא:‬
‫אתם עושקים אותנו!‬
‫בתמורה, כשאני מסיים עם משהו,‬
‫אני פותח את היד.‬
‫נותן לזה להתגלגל שמונה שורות.‬
‫אני לא אתקע את היד לתור החור המפחיד‬
‫בניסיון לעקור משם שלושה בוטנים מצופים‬ ‫שהולחמו לשם מאז ״חומות של תקווה״.‬
‫מה הם עשו בשבילנו?‬
‫נתנו לנו מקום להניח את השתייה?‬ ‫זה אבזר היוקרה שלנו?‬
‫למה לא תותח פופקורן‬ ‫שיורה אחד לתוך הפה כל חמש שניות,‬
‫כדי להשלים את חוויית הגווייה הזאת?‬
‫מחזיק הכוס. זה החפץ שמגדיר את התרבות שלנו.‬
‫אנחנו לא מחזיקים כוסות!‬
‫אנחנו לא רוצים לאחוז!‬
‫בלי ידיים.‬
‫תנו לי כובע קאובוי עם בירה בכל צד‬
‫וצינור הזנה שיורד ממנו.‬
‫תנו לי רצועה לכלב עם רצועה נוספת מגולגלת.‬
‫אם הכלב מושך, אני לוחץ על כפתור‬
‫ומשחרר חבל, כמו דג שנתפס בחכה.‬
‫בשירותים ציבוריים,‬
‫אני מצפה לראות חיישן תנועה‬ ‫על האסלה, הכיור, המשתנה.‬
‫אני לא עושה שם כלום.‬
‫למה הכיור תמיד פחות מודע אלינו מהאסלה?‬
‫תמיד צריך לעשות מופע קסמים‬ ‫של דייויד קופרפילד כדי שזה יעבוד.‬
‫מי עיצב את תא השירותים‬ ‫עם חלון הראווה בתחתית,‬
‫כדי שכולנו נוכל לראות את המכנסיים הרופסים,‬
‫ואת השפיצים הטרגיים של הנעליים‬
‫שבקושי מציצים‬
‫מתחת לחגורה השמוטה שמוטלת חסרת ישע.‬
‫כמה כסף היה עולה‬ ‫להאריך את הקיר מטה בעוד 30 ס״מ?‬
‫זה הקיר הכי זול בעולם.‬
‫זה פאנל מתכת.‬
‫הפאנלים אפילו לא צמודים אחד לשני בפינות!‬
‫למה לא מצמידים אותם?‬
‫לפעמים אתה עובר שם,‬
‫ורואה עין אנושית מפוחדת.‬
‫ראיתם פעם הבזק של הלבן של העין, עומד בחלל?‬
‫רק אישון?‬
‫למה אנחנו עושים את זה לאנשים?‬
‫אני לא סוס. אני לא רוצה להיות בתוך תא.‬
‫אם כבר, למה שהראש לא יציץ מעל לדלת?‬
‫זה מה שסוסים עושים.‬
‫אני בטוח שהעובדים במשרד מזהים‬ ‫את הנעליים שלי. שייראו גם את הפנים שלי!‬
‫״היי בוב, מה המצב?‬
‫כן, זאת הסיבה שיצאתי מהישיבה החשובה.‬
‫הייתי צריך לעשות‬ ‫מצגת פאוורפוינט קטנה משלי.‬
‫תודה, ניו יורק סיטי! אתם הכי טובים!‬
‫אני אוהב אתכם!‬
‫אתם בניתם אותי. אני מעריך את זה.‬
‫תודה שבאתם למופע שלנו.‬
‫מקווה שנהניתם.‬
‫לילה טוב.‬
‫במסוק, מה שעושים…‬
‫מוציאים את הראש עוד קצת, וקופצים.‬
‫מה זה?‬
‫זה אתה, בפתח.‬
‫היי!‬ ‫-היי, מה קורה?‬
‫כן!‬
‫יפה מאוד.‬ ‫-תודה.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין ‬