Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hra Seinfeld, ettekö esiinny tänään?
Esiinnyn.
Sieltä sanotaan, että on liikaa ruuhkaa.
Mitä minä teen? -Ei hätää.
Voit jättää minut tässä.
Kiitos!
Kiitos paljon!
Voi luoja.
Mikä hetki.
Mikä tunne. Mikä saavutus tämä on -
teidän osaltanne.
Se, minkä juuri kävitte läpi:
lähditte ulos ja selvisitte -
elämän luonnollisista esteistä.
Vaikeista ihmisistä, järjestelyistä, suunnitelmista,
ärsyttävistä ystävistä, joiden kanssa nyt istutte,
jotka jostain syystä -
vaativat tarpeettoman mutkikasta edestakaista -
kommunikointia aiheista: "Kuka tulee?"
"Koska lähdemme?" "Kuinka pääsemme sinne?"
"Voitko hakea minut?" "Voin hakea sinut."
"Se on matkalla." "Se on eri suunnassa."
"Minun autolla." "Sinun." "Yhdellä autolla." "Kahdella."
"Koska syömme? Söitkö jo? En syönyt."
"Syötkö? Näännyn." "Olen täynnä."
"Olen syönyt koko päivän karkkia. Tarvitsen ruokaa."
"Entä liput? Kenellä on liput? Onhan sinulla liput?"
Kuinka monesti liput mainittiin?
"Muista liput."
"Onhan sinulla liput?" "On liput!"
"Onko heidänkin?" "En ostanut heille.
Ostakoot omat lippunsa.
He eivät maksaneet viimeksi, kun ostin liput."
Miksi ystävänne ovat niin ärsyttäviä?
Ihmiset, jotka olette valinneet elämäänne.
Se on järjetöntä.
Hankkiutuisitte heistä eroon hetkessä,
jos ei olisi vielä rasittavampaa -
etsiä uusia ihmisiä ja oppia heidän ärsyttävistä ongelmistaan,
joille he eivät tee mitään.
Muuttaa puhelimen yhteystiedot,
poistaa vanhat tiedot.
"Antaa olla. Jatkan näiden idioottien kanssa.
Ateriat, pyhät ja elokuvat ovat samoja.
Mitä eroa siinä on?"
"Haluan käydä ulkona." Tämä on sitä.
Ihmiset puhuvat ulos menemisestä.
"Pitäisi käydä ulkona. Mennään ulos. Emme ikinä käy ulkona."
No,
tätä se on.
Hyvä puoli on se, että sitä ei tarvitse tehdä kauan.
Vain seuraavaan tunteeseen asti, jonka koette.
Se tunne on: "Pitääpä lähteä."
Nähtyänne hitonmoisen vaivan hilataksenne ahterinne tänne -
olette vasta painajaisen puolivälissä.
Vaikka olisitte missä, jossain vaiheessa -
teidän pitää häipyä sieltä.
Olette töissä. Haluatte kotiin.
Olette kotona. "Teen viikolla töitä. Haluan ulos."
Olette ulkona. "Pitää lähteä."
"Pitää herätä." "Pitää mennä kentälle."
"Milloin koneeseen pääsee?" Kone lähtee.
"Milloin laskeudumme?" Kone laskeutuu.
"Miksei meitä päästetä ulos?"
Kukaan ei halua olla missään.
Kukaan ei pidä mistään.
Olemme äreitä ja ärtyisiä.
Käsittelemme asiaa vaihtamalla jatkuvasti paikkaa.
Siispä -
keksimme tällaisia asioita, jota teemme nyt.
Tämä on keinotekoinen, tekaistu, ylimainostettu, tarpeeton tapahtuma.
Sitä tämä on.
Monet näkivät vaivaa tämän tapahtuman järjestämiseksi,
jotta voisimme tappaa aikaa.
Siksi olen täällä. Minullakaan ei ollut muuta tekemistä.
Voin kertoa sen. Tunnette minut. Me...
Me tunnemme toisemme tietyllä tasolla,
vaikkakin elektronisesti,
tässä vaiheessa jo monen vuoden ajalta.
Kuljemme elämän läpi yhdessä. Kaunista.
Tiedätte, mitä olen tehnyt. Tiedätte, miten elän.
Tiedätte takuuvarmasti,
että voisin olla missä päin maailmaa tahansa.
Olkaa rehellisiä. Jos olisitte minä,
olisitteko täällä tekemässä taas yhtä tällaista?
Ehkä.
Ehkä ette.
Olen silti innoissani täällä olosta.
Tämä on hienoa.
Tämä voi olla lempipaikkani koko maailmassa.
Juuri täällä, juuri nyt. Voi olla.
Olet ihana! -Kiitos, kultaseni. Niin sinäkin.
Pidän tällaisista ihmissuhteista eniten.
Te olette ihania. Minä olen ihana. Emme tapaa koskaan.
Vakuutamme itsellemme, että elämämme ei ole surkea.
Tämä on sitäkin. Sanotte huomenna: -
"Elämäni ei ole surkea. Näin 90-luvun TV-koomikon -
Broadwaylla New Yorkissa."
Vaikka elämänne on surkeaa.
Tiedän sen, koska kaikkien elämä on surkeaa.
Minunkin elämäni on surkeaa.
Ei ehkä ihan yhtä surkeaa.
Mutta ihmiselämän suunnattoman surkeuden kontekstissa -
kaikkien elämät ovat surkeita. Ei se mitään.
Älkää tunteko siitä syyllisyyttä.
Elämän suurin opetus on:
"surkea" ja "hyvä" ovat lähellä toisiaan.
Ne eivät eroa paljon.
Asun New Yorkissa. Olen kyllästynyt hyviin ravintoloihin.
"Jerry, kävimme eilen hyvässä ravintolassa.
Se oli hyvä. Pitäisit siitä.
Hän pitäisi siitä. Eikö pitäisi? Pitäisit siitä."
"Sinä." Ystävät poimivat joukosta.
"Sinä. Eikö vain?
Hän pitäisi siitä paikasta."
"Piditkö siitä?" "Enpä juuri, mutta sinä..."
En pidä hyvistä ravintoloista enkä muustakaan.
Haluan kelvollista. "Millaista se on?" "Kelvollista."
"Hyvä. Mennään hoitamaan homma."
"Kerronko erikoisannokset?" "Jos ne ovat erikoisia,
laittakaa ne listalle.
En välitä ruoista, jotka yrittävät päästä joukkueeseen."
En edes ymmärrä, mistä puhut.
"Ruskistamme pannulla. Peitämme yrttikuorella.
Valutamme päälle jotain muuta kokoon keitettynä."
Älkää valuttako! Emme kestä sitä enää!
Liikaa valuttamista!
Jos ette keittäisi kokoon, ei tarvitsisi valuttaa!
Ateria kestää kaksi ja puoli tuntia.
Perse puutuu, eikä ruoka pärjää -
kulholliselle muroja ja Pepsiä.
Lasku tulee kirjasessa. Pikku satu laskusta.
Satu menee näin:
Kerran, kauan sitten, tilasit grillikylkeä.
Mietit jälkeenpäin kadulla:
"Minusta se ei... Oliko se hyvää?" Kaikista oli.
"Minusta se ei ollut hyvää. Mitä sanot?"
"Surkeaa, eikö? Paikka on surkea."
Monet hyvät paikat ovat surkeita!
Baseball-ottelussa tilaa hodarin.
Se on kylmä.
Sämpylää ei ole paahdettu.
Myyjä on entinen vanki siviilityössä.
Hodarista pitää aina.
Onko se surkea? On.
Onko se hyvä? On.
Niin lähellä ne ovat!
"Surkea" ja "hyvä" ovat ainoat arvosanat,
joita ihmiset enää antavat.
"Kuulin, että uusi elokuva on hyvä." "Kuulin, että se on surkea."
"Ei se voi olla surkea. Se on hyvä."
"Kuulin, että alku on hyvä ja loppu on surkea."
"Surkeaa." "Niinpä. Se olisi voinut olla hyvä."
Minusta "surkea" ja "hyvä" ovat sama asia.
Kävelet kadulla tötterö kädessä, ja jäätelö putoaa vohvelista -
ja osuu katuun. Surkeaa.
Mitä sanot? "Hyvä."
Ruoka on hyvä aihe. Jatketaan siitä.
Olimme Vegasissa.
Kaikki sanoivat: "Jerry, mene buffettiin.
Siellä on buffetti.
Buffetista saa mitä haluaa."
Mikä buffetin idea on?
"Asiat ovat huonosti.
Miten voimme pahentaa tilannetta?
Laitetaan ihmiset,
jotka kamppailevat valmiiksi annoskoon kanssa,
jonkinlaisiin paheellisiin caligulamaisiin ruokaorgioihin,
joissa syödään rajoituksetta.
Tehdään sisäänkäynnistä suklaavesiliukumäki."
Buffetti on sama kuin antaisi koiran hoitaa ostokset lemmikkikaupassa.
Annat lompakkosi koiralle ja sanot: -
"Mene ostamaan sen verran koiranruokaa -
kuin sinusta tuntuu sopivalta.
Käytä koiran arvostelukykyä.
Odotan autossa.
Jätä ikkuna auki, että voin hengittää."
Ihmiset eivät pärjää valvomattomissa ruokaolosuhteissa.
Kukaan ei sano ravintolassa: "Otan jugurttijäädykkeen,
siankylkeä, lihapiirasta, rapua, keksejä ja omeletin."
Ihmiset kokoavat kuolemaantuomittujen toiveaterioita lautasilleen.
Se toimii pienoismallina heidän tunne-elämän ongelmistaan -
ja henkilökohtaisista pulmistaan.
He kävelevät ja esittelevät niitä.
"Tätä minä käsittelen.
Salaatti, jossa on jäätelöpallo.
Minulla on ongelmia, joita yritän ratkoa täällä buffetissa."
Ahdistelet muukalaisia.
"Mistä sait tuon? Mikä tuo on? En nähnyt niitä.
Mikä tuo on? Karamellisoitu kananjalka?
Pitää maistaa. Anna se. Tiedät, mistä niitä saa.
Hae lisää. Anna nyt!"
Pysykää...
Olkaa ystävällisiä.
Pysykää ryhmän mukana.
Kierrämme monta näyttelyä.
En halua harhailijoita.
Kun olin lapsi,
isoin ruokajuttu, joka tapahtui, oli,
kun Pop-Tart keksittiin.
Takaraivoni lensi ilmaan.
En kyennyt ymmärtämään sitä!
Se oli liian edistynyttä!
Supermarketissa se näytti avaruusalukselta.
Olimme simpansseja, jotka leikkivät kepeillä mullassa.
Murahtelimme, osoittelimme.
"Pop-Tart on tullut."
Muistelkaa niitä aikoja. Se oli 1960-lukua.
Meillä oli paahtoleipää -
ja vuosikymmeniä aiemmin jäädytettyä appelsiinimehua.
Sitä piti hakata veitsellä!
Piti murhata,
että sai pari tippaa nesteytystä aamulla.
Meillä oli vehnämuroja.
Kuin olisi imeskellyt oksasilppuria.
Aamiaisen jälkeen tarvitsi sairaslomaa, jotta pystyi puhumaan.
Äiti ei osannut mannapuuron reseptiä.
"Äiti, veden määrä on olennainen tässä ruokalajissa.
Teet siitä liian paksua!
En pysty liikuttamaan pikkulusikkaani!
Olen seitsemän. Ihan kuin soutaisin kreikkalaista orjalaivaa.
Oliko se aamiainen?"
Sillä toivottomalla hetkellä -
Kellogg'sin Pop-Tart ilmestyi Michiganin Battle Creekistä.
Te murofanit tiedätte, että se on Kellogg'sin pääkonttori -
ja kaupunki, jossa haluan käydä,
koska se vaikuttaa murojen Piilaaksolta,
jossa aamiaisen supertutkijat -
kuvittelevat täytetyn, lämmitettävän suorakulmion,
jonka muoto vastaa sen pakkausta -
ja jonka ravintosisältö vastaa myös sen pakkausta.
Se oli hankalin vaihe.
Keksimisen jälkeen he tulivat varmaan labrasta -
kuin Mooses kymmenen käskyn taulujen kera.
"Pop-Tart on tullut!
Kaksi pakkauksessa!
Kaksi paikkaa leivänpaahtimessa!
Katsotaan, kuinka mokaatte.
Miksi kaksi? Yksi ei riitä. Kolme on liikaa.
Ne eivät voi pilaantua, koska ne eivät ole tuoreita."
Mikä muu ärsyttää, kaiken lisäksi?
Miten olisi laitteiden diktatuuri,
jossa elätte? Kyyristelette puhelimenne pelossa?
"Missä puhelin on? En löydä sitä.
Ai, täällä. Löytyi. Puhelin on täällä.
Siirsin sen tästä taskusta tähän taskuun.
En tiennyt, missä se oli.
Olen kunnossa. Olipa lähellä."
Olette niin puhelinhypnoosissa, että kun ojennatte puhelimen jollekulle -
näyttääksenne jotain,
sanotte hetken päästä: -
"No niin. Anna se takaisin.
Näit sen. Siinä se. Anna se takaisin.
Olen täysin verkon ulkopuolella."
Kun akku alkaa loppua,
tuntuu, että koko kehon virta loppuu.
Minua väsyttää, kun akku laskee 5 - 10 prosenttiin.
En voi kävellä.
"Menkää ilman minua. Pitää etsiä laturi."
Joku soittaa: "Kuule,
en tiedä, paljonko minulla on aikaa.
Kunpa voisin perua sanomiani asioita.
Jos akku kuolee kadulla,
sano kaikille, että jutellaan huomenna."
"Pidän yhteyttä ihmisiin, Jerry.
Siksi puhelin on niin tärkeä.
Ihmiset ovat aika tärkeitä."
Niinkö? Ei vaikuta siltä,
kun selaat läpi yhteystietojasi kuin ranskalainen homokuningas.
"Kuka miellyttää minua tänään?
Ketä suosin?
Kenet poistan?"
Emme eroa puhelimesta.
Se on osa meitä.
Kuka olet ilman puhelinta?
Mitä tietoja saat käsiisi?
Sen, mitä muistat.
Mitä teet ilman kuvia? Kuvailetko näkemäsi?
Se ei käy meille.
Emme halua puhua kenellekään, jolla ei ole puhelinta.
Siksi sen nimi on iPhone.
Puoliksi "minä", puoliksi "puhelin".
Se on kokonainen yksilö.
En tiedä, mikä ihmisten tarkoitus on.
Ihmiset ovat yhä olemassa,
koska puhelimet tarvitsevat taskuja.
Uskoin, että minä käytän Uberia liikkumiseen.
Sitten aloin uskoa, että Uber on puhelimessa,
jotta kuljetan puhelinta, joka käyttää minua liikkumiseen.
Kuka on tämän prostituutioringin pomo?
Olen puhelinta kantava ämmä.
Autot ovat horoja,
jotka poimivat muukalaisia kaduilta.
Puhelin on parittaja. Se sanoo kuskeille: "Minä määrään, kenet poimit.
Hoidan rahat."
Sanomme sitä puhelimeksi, mutta emme käytä puhelinta.
Kukaan ei puhu puhelimessa.
Kun saimme valita, puhuminen lakkasi heti.
Se loppui.
Puhuminen on vanhanaikaista.
Kun olen täällä, tunnen joskus olevani kuin seppä.
Voisin tekstata koko jutun. Pääsisimme lähtemään.
Miksi haluaisin tietoja naamalta,
kun voin saada ne siistiltä näytöltä?
Eivätkö naamat ole epämukavia?
"Kerronpa, mitä sinun pitäisi tehdä."
Huulet ja hampaat ja ikenet ja...
Ajamaton kohta ihossa, vähän rupea, jotain mönjää,
pieni lounaan jäänne hampaissa.
"Lähetä minulle sähköpostia.
En pysty tähän enää.
Kasvosi ovat päivän huonoimmat uutiset."
Haluamme vain tekstata!
Pidämme sanasta. "Tekstata!" Se on hauska sanoa. Se on -
lyhyt ja terävä. Siinä on potkua.
"Tekstaa se! Tekstaa!"
"En tiedä, missä se on.
Älä kerro! Tekstaa."
Muistatteko tekstarien tulon?
Ette oikeastaan muista sitä.
En minäkään.
Tiedän, että niitä on.
Niitä ei ollut ennen.
En muista, miten ne tulivat.
Kerrottiinko niiden tulosta?
Tehtiinkö niiden tulosta ilmoitus?
Ei ollut mainosta. En muista mainosta.
"Haluatko ihmiskontaktia mutta olet kyllästynyt ihmisiin?
Kokeile tekstaria.
Tarvitseeko kertoa tietoja,
mutta et halua kuulla hänen typerää ääntään?
Sinun pitää tekstata."
Se on nopeaa ja tehokasta.
Ei tarpeeksi nopeaa joillekin.
"OK":n sijaan monet kirjoittavat nyt "K".
Jättävät O:n pois.
Säästyikö siinä sekunnin murto-osa?
Onko se tehokasta?
Kertyykö siitä päivän loppuun kaksi minuuttia?
Voi katsoa YouTube-videon skeittareista, joiden pallit muussaantuvat.
Joku tekstasi äskettäin "KTS" kiitoksen sijaan.
Voisin muussata pallisi, KTS.
Ei se ole kiitos.
Odotamme tekstaria innolla.
Näemme kolme pistettä merkkinä tulevasta viestistä.
"Jotain hyvää on tulossa. Odota vain.
Et usko, mitä hän sanoo.
En voi näyttää sitä vielä.
Sitä työstetään vielä tekstauskoneessa,
mutta siitä tulee hieno."
Männät liikkuvat.
Joskus näemme pisteet, mutta viestiä ei tule.
Mitä kävi?
Haluan tietää.
Sama kuin joku tekisi näin.
"Antaa olla."
Puhelimista tulee älykkäämpiä.
Miksei meistä tule?
Miksi vastaajassa käsketään odottamaan äänimerkkiä?
On 2000-luku, hemmetti.
Kaikki tietävät äänimerkistä.
Afrikan tasangon maasaitkin tietävät äänimerkistä.
He jättävät viestin vasta kun...
Miksi ihmiset käskevät kertomaan nimen ja numeron vastaajaan?
Ovatko nämä ohjeet tarpeen kenellekään?
Kuka saa tällaisia viestejä? "Tässä on nainen. Hyvästi."
Tai: "Hän kuoli. Soita takaisin." "Kuka se oli?"
Entä puhelimen kamera?
Mietin aina, pohtivatko he ennen päätöstä:
"Oletko varma, että tämä on hyvä ajatus?
Eikö tästä yhdestä ominaisuudesta seuraa niin paljon kuvia,
videoita, kommentteja ja vastauksia,
että koko ihmiskunnan elinvoima haihtuu -
kuin kusilammikko tien varressa?
Etkö usko, että tästä voi seurata sellaista?"
"En.
En usko, että ravintolaillalliset päättyvät kiusaajan sanoihin: -
"No niin. Kuva.
Tulkaa.
Pitää ottaa kuva."
"Miksi? En halua muistaa, kuinka tylsää oli."
Varmistetaan, että seudun taitamattomin puhelimen käyttäjä ottaa kuvan.
Joku vanha, hermostunut, kömpelö, hämmentynyt tai hölmö.
Joka ei osaa pitää, nähdä, tähdätä eikä painaa.
Joka heti puhelimen saatuaan -
saa sen pois kameratilasta eikä osaa korjata asiaa.
"En tiedä. Onko joku...? En...
Osaako joku...?"
Pyydetään häntä, niin voimme seistä kauemmin -
jähmeästi hymyillen, käsi jonkun harteilla,
jota ei koskisi missään tilanteessa.
Olemme kuvariippuvaisia.
Sitä ei voi estää. Joskus kaipaan simpukkapuhelinta.
Niitä näkee TV:ssä. Vanhuksille on puhelimia,
joissa on kaakelin kokoiset nappulat.
Oletteko nähneet?
Vanhusten puhelimissa on kaksi nappia: lapsi ja ambulanssi.
Siinä kaikki.
Unohdetaan numerot. Ei niitä tarvita.
Miksi me emme päivitä teknologiaan liittyvää sanastoa,
kuten "sähköposti"?
Miksi "sähköpostissa" on sana "posti"?
Mitä yhteistä on sähköpostilla ja sillä, mitä helkkaria postilaitos tekeekin?
Yksi toimii nopeassa digitaalisessa valokuituverkossa.
Toinen on hämillään oleva partion sivuhaara, joka -
törmäilee kaduilla noloissa sortseissa -
ja takeissa, joissa on merkkejä ja mitaleja.
Ajaa madellen pienen pätkän kerrallaan -
mielenvikaisen Jeepin väärällä puolella.
He kokevat emotionaalisen romahduksen 3,5 vuoden välein,
koska vuoden 1630 liiketoimintamalli ei toimi enää.
"Kuinka pysymme perässä?"
En ymmärrä, kuinka 2000-luvun tietojärjestelmä,
joka perustuu nuolemiselle, kävelylle -
ja satunnaiselle senttimäärälle,
ei meinaa pärjätä kilpailussa.
Postin pääjohtaja pakotetaan telkkariin selittämään vaikeuksia.
Hän on sekaisin, mustat silmänaluset, parransänki, valvonut koko yön.
"Emme voi jatkaa enää kauan.
Meidän pitää nostaa postimerkkien hintaa -
sentillä!"
Me mietimme: "Rauhoitu.
Emme tiedä postimerkin hintaa.
48, 53, 61... Nosta se dollariin, niin selviätte.
Jos rahaa jää yli,
osta housut ja oikea auto."
Sanoisin postilaitokselle: -
"Jos haluatte olla todella avuksi,
avatkaa kirjeet,
lukekaa ne ja lähettäkää sisältö sähköpostilla!
Annamme jokaisesta viestistä sentin,
koska se tuntuu olevan teille iso summa."
Olemme kaikki ihmisiä.
Ihmisiä.
Ihminen on sosiaalinen laji, kuten näkyy.
Tapaamme kokoontua,
kerääntyä ja hyytyä yhteen.
Asumme New Yorkissa.
Siinä ei ole järkeä.
Jos lentää New Yorkista -
ja katsoo kaupunkia,
mitä sen ympärillä näkyy?
Tyhjää, avointa, kaunista mäkistä maastoa.
Siellä ei ole ketään!
"Pakkaudutaan tänne tiiviisti!"
Epämukavaa! Päällekkäin! Liikennettä! Ruuhkaa!
Pidämme siitä!
Ihmiset haluavat olla lähekkäin,
koska meidän on helpompi tuomita ja kritisoida -
ihmisten luonteita ja toimintaa.
Haluamme kertoa ajatuksemme, kommenttimme ja mielipiteemme.
Joskus mielipiteet loppuvat.
Keksimme niitä.
"Tää on niin tätä" -
on nykyään hyvin suosittu mielipide.
Joku idiootti sanoi sen teille tänään.
Ei mene päivääkään ilman, että joku sanoo: "Tää on niin tätä."
Miksi olet elossa?
Sanoaksesi tyhjiä sanoja, jotka tuottavat merkityksetöntä ääntä?
Haluaisin mieluummin, että joku puhaltaisi ilmaa naamalleni -
kuin sanoisi: "Tää on niin tätä."
Tulisi ja tekisi näin.
Saan siitä samat tiedot!
Ihmiset hokevat: "Tää on niin tätä."
Jos toistaa saman sanan kahdesti,
sen voi sanoa itsevarmasti.
"Bisnes on bisnestä."
"Säännöt ovat sääntöjä."
"Sopimus on sopimus."
"Kunhan tiedämme, mitä mikäkin on ja kuka kukin on,
se tapahtuu, mikä tapahtuu. Tää on niin tätä."
Haluamme myös lohduttaa itseämme.
"Kun hän kuoli, hän teki sitä, mitä rakasti."
Selvä,
mutta ei tee enää.
Enkä ole varma, rakastaisiko hän sitä enää -
kielteisen seurauksen jälkeen.
Haluan kuolla, kun teen jotain inhoamaani. Siivoan vaikka kuivakäymälää.
Tartun rintaan, pudotan harjan, kellahdan ja sanon: -
"Mahtavaa. Saanpahan lopettaa tuon."
Kun saa tilaisuuden -
hyödyntää näitä siirrettäviä, muovisia, yleisiä ulkovessoja,
ne ovat erilaisia paikkoja kuin mikään muu elämässä,
ja itsekin on erilainen, kun tulee ulos.
Järkyttynyt kuin sotaveteraani -
tai ensiapupolin työntekijä.
"Kaikki hyvin?" "Kyllä.
Tarvitsen tauon. Kyllä se tästä.
Käyn kävelyllä.
Haluan miettiä elämääni.
Se ei tunnu menevän haluamaani suuntaan."
Älä mene naimisiin ihmisen kanssa, joka tulee tällaisesta vessasta -
ja sanoo: "Ei se ollut niin paha."
Älä nai häntä.
Sinulla on upeita ominaisuuksia. Tapaat vielä jonkun.
Älä tyydy tämän kaltaiseen ihmiseen.
Näitä vessoja on helppo käyttää.
Oven jousen jännitys on minusta aina -
vähän kevyempi kuin luulen.
Ovi aukeaa helposti, kotoisasti.
"Tule sisään. Saat jotain."
Paikan, jossa tehdä tarpeensa vastineeksi mielikuvasta,
joka saa sätkimään unissaan joka yö puolentoista vuoden ajan,
koska on PTSD,
kuivakäymälän jälkeinen stressioireyhtymä.
Enkä tiedä, miksi sitä saa sanoa vessaksi? Ei se ole...
Paskot reikään laatikon sisällä.
Se on hirveää!
Hyeenan elämää!
Matkit koiraa, kun se on tehnyt asiansa nurmikolle.
Tiedättekö sen liikkeen?
Haluat tehdä niin tällaisen vessan jälkeen.
"Miksi teet noin?"
"Yritän vain unohtaa äskeiset minuutit."
Olette mahtavia. Tämä on hauskaa.
Kiitos, että tulitte.
Jerry! -Hemmo.
No niin.
Vaihdetaanpa aihetta tässä yhteisessä hetkessämme.
Nuo olivat asioita, joita näen ulkomaailmassa.
Nyt vien teidät Jerryn pieneen maailmaan.
Saatte näkökulman siihen, mitä elämässäni tapahtuu.
Kerron ensin olennaiset numerot. Kaikki pitävät niistä.
Olen 65-vuotias.
Pyydän anteeksi kyseisen numeron shokkiarvoa.
Olen ollut naimisissa 19 vuotta.
Minulla on kolme lasta.
Tyttöni on vanhin. Minulla on kaksi nuorempaa poikaa.
Tykkään olla 60-vuotias.
Se on toistaiseksi mieluisin vuosikymmeneni.
Kun on 60 ja ihmiset pyytävät tekemään jotain,
voi sanoa ei.
Ei syytä, tekosyytä tai selitystä.
Kun täytän 70, taidan jättää vastaamatta.
Olen nähnyt heitä. 70-vuotias heilauttaa vain kättä.
"Haluatko käydä kirpputorilla?"
Pidän tästä iästä.
Se on rentouttavaa.
En halua kasvaa. En halua muuttua. En halua kehittyä missään.
En halua saada uusia kiinnostuksenkohteita,
tavata ketään tai oppia mitään, mitä en tiedä jo.
En valehtele enää ravintoloissa.
"Maistuuko?" "En pidä paikasta."
"Tuonko laskun?" "Älä. Nostan syytteen. Tämä on törkeää."
En pidä kääntymisestä. Jos kävelen kadulla...
"Sinun pitää nähdä tämä."
En pidä enää tästä liikkeestä.
En halua tehdä sitä.
"Sinun pitää nähdä tämä." "Olen eri mieltä."
En tunne oloani vanhaksi enkä väsyneeksi. Olen vain nähnyt paljon.
Katson tulomatkalla, kun se on edessäni. Miltä kuulostaa?
Tai en näe sitä. Tai Googlaan sen.
Tai oletan, että se on jotain, mitä olen nähnyt ennenkin.
Monet ikäiseni tekevät toivelistan.
Tein oman.
Vaihdoin nimeksi "hailee-lista". Valmista tuli.
Kerroin teille vaihtoehdon.
Voitte ruksata kohtia listalta -
tai muuttaa listan nimen -
ja katsoa peliä nojatuolista.
Menin naimisiin myöhään. Olin 45. Minulla oli ongelmia.
Nautin niistä ongelmista melkoisesti.
Sinkkuna en käynyt naimisissa olevien ystävieni luona.
Heidän elämänsä vaikutti säälittävältä.
Nykyään minulla ei ole sinkkuystäviä.
Heidän elämänsä vaikuttaa merkityksettömältä.
Olin kummassakin tapauksessa oikeassa.
Riippumatta siitä, kummalla puolella on, toisten puuhia ei ymmärrä.
Sinkkumiehillä ei ole vaimoa. Meillä ei ole mitään puhuttavaa.
Onko sinulla tyttöystävä? Lastenleikkiä.
Pelaat värikuulasotaa.
Minä olen Afganistanissa oikeilla aseilla.
Naimisissa olevat pelaavat täysillä lippailla ja ammuksilla.
Tämä ei ole harjoitus.
Sinkut istuvat karusellissa ja puhaltavat paperihyrrään.
Minä ajan nitroglyseriinillä lastattua rekkaa.
Katsomon sinkkumiehet miettivät: "Entä jos minäkin haluan naimisiin?
Mitä siihen tarvitaan?"
Minäpä kerron. Vastauksia, kamu.
Naisesi kaipaa vastauksia.
Naisilla on paljon kysymyksiä.
Heidän aivonsa ovat vahvat, aktiiviset ja aina hälytystilassa.
Sinä nukut. Hän tutkii.
Naisen aivot käyvät jatkuvasti.
Naisen aivot ovat pätevin -
ja kyvykkäin elin biologisessa maailmassa.
Tyttöenergiaa.
Totta hitossa.
Naisen aivot pystyvät mihin tahansa.
Ne ratkaisevat kaikki maailman -
ja elämän ongelmat.
Kun se on tehty,
ne siirtyvät hypoteeseihin.
Teoreettisiin tilanteisiin,
jotka saattavat tapahtua.
Nainen haluaa tietää, kuinka saatat reagoida.
"Jos lavastaisit kuolemasi ja saisin tietää, mitä sanoisit?"
"Mistä me puhummekaan?"
"Näin siitä unta viime yönä. Älä kiistä juttua."
Naimisissaolo on visailuohjelma, ja olet lisäkierroksella.
Ostin visailuohjelman korokkeen. Pystytin sen olkkariin.
Herään aamuisin ja seison korokkeella -
yrittäen vastata kysymyksiin, jotta päivä voi jatkua.
Kädessäni on nappula.
"Valitsen 'Elokuvat, jotka luulen meidän nähneen'."
Vaimoni on tietenkin edellisen viikon voittaja.
"Valitsen 'Aamuöisen keskustelun yksityiskohdat kahdeksan vuoden takaa'.
Panen likoon koko pottini.
Aion voittaa tämän."
Aviomiehellä ei ole hajuakaan.
"Olen pahoillani. Et voittanut viikonloppuseksiä -
tai hyvän omantunnon urheilulähetystä.
Kiitos, että osallistuit. Kuunteletko edes?
Älä unohda viedä roskapussia,
kun poistut -
studiosta."
Yksi asia, jota en tiennyt ennen naimisiinmenoa,
jonka opin jälkeenpäin,
on se, että keskustelisin joka ikinen päivä äänensävystäni.
En tiennyt sinkkumiehenä,
että puhun niin usein väärällä äänensävyllä.
Kyse ei olekaan avioliitosta vaan musikaalista.
Kuljen kotona sellainen musta kuorovekotin kädessäni.
Käykö tuo?
Olenko lähempänä?
"Äänensävysi?" "Äänensävynikö?" "Niin."
"Mikä siinä on vikana?" "En pidä äänensävystäsi."
"Mitä minun...?" "Muuta äänensävyäsi!"
Onko tuttua?
Naiset ovat oikeassa, kuten aina.
Miehen äänensävy muuttuu suhteen aikana.
Alussa, kun mies jahtaa naista -
kosiskelu- tai flirttailuvaiheessa,
puhumme kaksi oktaavia korkeammalla äänellä.
Puhumme alussa näin: -
"Kiinalainen tai italialainen käy hyvin.
Voidaan käydä ajelulla tai kävelyllä."
Varsinaista puheääntäni, jota käytän nyt -
teille kommunikoidessani,
ei hyväksytä kodissani.
Siksi puhun teille.
Luuletteko, että puhun näin -
kotona? Näin käskevästi?
Että äänessäni on kireyttä? Luuletteko, että puhun niin kotona?
En puhu.
Jos astuisin omaan kotiini,
jonka maksoin... Sivuseikka, jonka halusin mainita.
Jos sanoisin tällä tavalla: -
"Pakko saada syötävää!"
Jos sanoisin noin, kuka tahansa mies sanoisi: -
"Syö, mitä lystää. Ei minua kiinnosta."
Nainen sanoisi: "Miksi huudat minulle?"
"En huuda!
Minulla on nälkä!"
Sitten riita alkaa.
Kun riita alkaa, lasket koskea kajakilla.
Päässä muovikypärä. Painut veden alle. Nouset pintaan.
Jatka melomista.
Silloin naisen äänensävy muuttuu.
Naisetkin saavat osansa.
Riidellessään miehen kanssa kaikki naiset -
matkivat jossain kohdassa miehen ääntä.
Naisten huikean järjestelmällisyyden johdosta -
he ovat päättäneet tehdä saman imitaation.
"Sanot aina: 'En voi tehdä sellaista.
En sanonut tekeväni niin.'
Sanoit: 'Saatan mennä.' Sanoit: 'Mene varmasti.'
'En usko, että viihtyisin siellä.'
Sanot: 'Me menemme sinun ystäviesi kanssa.'
Minun ystävilleni sanot: -
'En taida voida...'"
Kuka tämä tyyppi on?
Missä olette nähneet hänet?
En ole kuullut tuollaista.
"Koska et kuule itseäsi. Kuulisit, miltä kuulostat.
Sanot: 'Enpä usko... Tiedäthän.'"
Tulee mieleen tikkari-maiskinen.
Me... Tikkari...
Kyse on kuuntelemisesta.
Haluatteko avioliittoneuvoja?
Kuunnelkaa!
Monet vaimot valittavat, etteivät heidän miehensä kuuntele.
En ole kuullut vaimoni sanovan niin. Hän on saattanut.
En tiedä, mutta -
tämän verran tiedän.
Naiset: Miehesi yrittää tehdä sinut onnelliseksi.
Se on työn alla!
Hän suunnittelee sitä.
Hän ajattelee sitä joka hetki.
Hän ei pysty siihen.
Hän ei osaa tehdä sitä.
Joskus teemme sen.
Emme tiedä, miten.
Emme voi kysyä: "Mitä minä tein?"
Vaikuttaisi siltä, että emme tiedä.
Ei voi jättää tekemättäkään.
"Uskomatonta, että teet näin."
"Miten?"
Nainen alkaa itkeä.
Mies: "En tehnyt mitään."
Nainen: "Aivan."
Melkoista shakkia.
Mutta lauta on virtaavaa vettä,
ja shakkinappulat -
ovat savua.
Muistakaa, että avioliitossa ei olla yksin.
Yhteiskunta, kulttuuri ja teknologiakin -
auttavat avioliiton matkalla.
Esimerkiksi autossa -
on kaksi vyöhykettä, erilliset painikkeet eri puolille.
Ilmastointijärjestelmä.
Jukra, onkohan naimisissa oleva ihminen keksinyt sen?
"Tämähän voi osoittautua hyödylliseksi,
jos on lain mukaan sidoksissa loppuelämän ajan johonkuhun,
joka pitää saada tukkimaan suunsa."
"Jäädyn. Paistun. Kiehun.
Se puhaltaa minuun."
Kun vaimoni sanoo: "Tunnen vedon iholla",
se on sama kuin jos normaali ihminen sanoisi: "Tunnen pedon iholla."
Niin paha hätätilanne on.
Minä reagoin samalla tasolla.
"Luoja. Paha ilmavirta hyökkää elämänkumppanini kimppuun,
joka synnytti kolme lasta ilman puudutusta.
Olisi varmaan napannut vauvat yksinkin,
mutta ei selviä tuulahduksesta, joka on kolme astetta suotavaa viileämpää.
Ja varmasti se typerä kahden vyöhykkeen juttu toimii.
Estää erilämpöisiä ilmamolekyylejä -
sekoittumasta -
auton metrin levyisessä suljetussa lokerossa.
Menen aamuisin kahvilaan.
Tilaan kahvin mustana kupin vasemmassa laidassa -
ja kermalla oikeassa.
Ihan ongelmitta.
Hienoissa ravintoloissa kysytään: "Hapotonta vai hapollista vettä?"
"Molempia, samaan lasiin, erikseen.
Teen samaa aina autossa."
Näin tällaisen avioliittokohtauksen.
Mies oli autossa, vaimo jalkakäytävällä.
Mies haki häntä töistä.
Mies ei pysäyttänyt autoa kokonaan!
Nainen oli avannut oven.
Hän hyppi yhdellä jalalla -
ja yritti saada jonkinlaista vipuvoimaa käsinojasta.
Liikkuvaan autoon saa vain yhden jalan.
Voi vain kuvitella, kuinka ponnekasta ajatuksenvaihtoa -
autossa käytiin kotimatkalla.
Sitä avioliitto on.
Kaksi ihmistä -
yrittää pysyä yhdessä sanomatta sanoja "Minä vihaan sinua".
Niitä ei saa sanoa.
Niin ei voi sanoa.
Sen voi tuntea.
Se sopii.
Sitä ei saa päästää ulos.
Sano mitä tahansa muuta.
"Miksei tässä talossa ole ikinä saamarin teippiä?"
"Miksi" on "minä", "talo" on "vihaan", "teippi" on "sinua".
Se on parempi.
Älä sano: "Voisin tappaa sinut."
Sano: "Olet joskus niin hauska."
"Haluamme ymmärtää vähän yksityiskohtaisemmin,
kuinka onnistuit siinä,
koska näimme, että olit tavallinen naimaton -
poikamies 45 vuoden ajan.
Sitten muutuit yhtäkkiä.
Avioliitto, vaimo, lapset. Kuinka hoidit sen?
Osasitko sopeutua?
Tiesitkö, kuinka jatkaa sukua ja elää yhteiseloa?
Opitko, kuinka mukautua,
jotta ei aiheuta suuttumusta?
Hyvä kysymys,
koska avioliitossa oleva mies ei selviä -
ilman vahvaa aivojen ja puheen tuottamisen -
välistä vartiointi- ja suodatusjärjestelmää.
Avioliitossa ei puhuta noin vain!
Se on vaarallista.
Kun olen armaan vaimoni kanssa -
ja päähäni tulee ajatus,
ajattelen ensimmäisenä: "Tiedän, etten voi sanoa sitä."
Voin sanoa, että kuulin jonkun sanovan niin.
Sitten hän ja minä voimme jakaa lämpimän tuokion -
ja olla yhtä mieltä, kuinka typerä tuo joku on.
Tulemme hyvin juttuun.
Meillä on siis kolme lasta.
Tulimme juuri ihanalta perhelomalta,
toisin sanoen: -
"Maksetaan paljon hotellissa riitelystä."
En tiedä, mitä muutakaan me teimme.
Riidellään pyöräillessä.
"Tapan sinut." "Tapan sinut enemmän."
Käytetään kirosanoja koskemattomalla hiekkarannalla.
Riidellään siitä, kuinka hyvin muut lapset käyttäytyvät.
Olivatko he hotellin parvekkeella 12 dollarin minibaaripähkinöineen -
tähtäämässä muita vieraita?
Tyttäreni on siis vanhin.
Hän on 18, pääsi juuri lukiosta ja lähti yliopistoon.
Se on melko iso askel vanhemmille.
Kiitos.
Teimme hyvää työtä.
Hän pääsi lukiosta.
Kaikki kysyvät minulta: -
"Miltä tuntuu, kun ensimmäinen lapsi lähtee kotoa?"
Minä pärjään.
Olen kunnossa.
Se on sama kuin jos löytäisi alligaattorin poikasen.
Sen laittaisi kylpyammeeseen, ja kaikki...
"Katsokaa. Löysin sen. Se on poikanen.
Laita sormi suuhun. Tunnetko hampaat? Pienet terävät hampaat?"
Aika kuluu. Sitten miettii: -
"Se pitää saada hittoon täältä.
Tämä -
ei tunnu enää oikealta.
Otus on pelottava.
Sen pitää olla vapaana,
murhata muita olentoja ja syödä niitä.
Siihen se on tarkoitettu."
Pidän isyydestä. Olin synnytyksessä.
Se on dramaattisin hetki ihmiselämässä.
Aina kun kaksi menee huoneeseen ja kolme tulee ulos,
huoneessa on tapahtunut jotain merkittävää.
Elämän lopussa palataan käytännössä samaan huoneeseen.
Sama sänky, samat tavarat.
Jälleen kerran ulos tulee eri verran ihmisiä kuin meni sisään.
Se on ihmisyyden bisnestä.
Varaston pitää kiertää, uusia tuotteita,
toimitusketjun pitää liikkua.
Niitä tulee sisään ja menee ulos. Se on sairaalan hommaa.
Lepo ja puhtaus.
Jos se ei auta, lähetämme eteenpäin.
Ovessa pitäisi lukea "sairaalan" sijaan "Peti, kylpy & tuonpuoleinen".
Vauvoja tulee jatkuvasti. Eivät ne välitä,
vaikka maailma on sekaisin ja sinulla on ongelmia.
"Tulemme sinne!
Haluamme sinne!"
Ne tulevat kuin tuore munkkierä.
Lisää vauvoja.
Miksi ne tulevat?
Korvaamaan meidät.
Se on niiden tehtävä.
Ettekö näe, mitä tapahtuu?
Ne syrjäyttävät meidät.
Ensimmäiset sanat ovat "äiti", "isi" -
ja "heippa".
"Saa nähdä, kuka pitää vaippoja, kun tämä on ohi."
Sitä vauvat miettivät.
Isät pinnistelevät pysyäkseen mukana.
Kaikki äidit, me haluamme täyttää toiveenne.
Emme osaa!
Haluamme osata.
Vauva syntyy. Se on uskomatonta.
Naisen vaistot käynnistyvät heti.
Miehellä ei käynnisty mikään.
Hän on edelleen sama seisoskelija.
Lasteni ollessa pieniä näin heidän katsovan minua -
huoneen toiselta puolelta tyyliin: -
"Anteeksi. Onko teitä palveltu?
Äiti, reppuselkämies tuli taas. Tarvitaanko me jotain?"
Välttely on miehen perheeseen liittyvä vaisto.
Golf on ylivoimainen välttelyaktiviteetti.
Peli on mielettömän vaikea,
turha, järjetön ja aikaavievä.
Sen nimi voi merkitä ainoastaan: -
"lähde talosta, jätä perhe".
Monet ystäväni pelaavat sitä. He pitävät siitä.
"Jerry, pitäisit siitä.
Se on haastava peli."
"Varmasti.
On myös haastavaa heittää pastilleja 100 metrin päässä olevaan rasiaan."
Golfaavan isän fantasiassa hän tulee kotiin,
ja perhe juoksee vastaan -
kuullakseen kertomuksia golfseikkailuista.
Todellisuudessa kukaan ei tiedä, että hän on lähtenyt tai palannut.
Hän on puskenut ääliömäisesti hiekan ja rikkaruohojen läpi -
ja ajanut humalassa pelleautolla tekopuiston halki.
Siitä huolimatta isä on ylpeä -
ja pukeutuu viikonloppuisin kotona outoihin asuihin.
Isät pukeutuvat siihen tyyliin,
jota he käyttivät elämänsä viimeisenä hyvänä vuotena.
Vaatteet, joita mies käyttää naimisiinmenonsa aikoihin...
Hän jämähtää kyseiseen hetkeen -
muodin historiassa ja pitää siitä kiinni loppuun asti.
Kaduilla näkee isiä vuosimallia 2005, 1991, 1983.
Vein lapset elokuviin.
Siellä tuli ilmoitus, jollaista en ole nähnyt.
"Poimi roskat penkkisi ympäriltä elokuvan jälkeen."
"Selvä.
Ehkäpä tuon myös oranssit haalarit ja puukepin, jossa on piikki.
Ehkä kuljen lopputekstien jälkeen valtatielle asti.
En poimi mitään!
Minähän sen pudotin.
Meidän ja elokuvateatteriväen kesken on sopimus.
Te ryöstätte meidät.
Vastineeksi, kun olen syönyt jonkin loppuun,
minä levitän sormeni.
Annan kieriä 8 rivin päähän.
En työnnä kättäni siihen pelottavaan pimeään reikään -
ja irrota suklaapähkinöitä, jotka ovat juottuneet kiinni joskus 90-luvulla.
Mitä he ovat tehneet hyväksemme? Antaneet mukitelineen?
Onko se ainoa ylellisyytemme?
Saisimmeko popcorntykin, joka ampuu viiden sekunnin välein -
ja täydentää tämän ruumisleikin?
Mukiteline määrittää kulttuuriamme.
"Emme pidä mukeja!
Emme halua puristaa!"
Kädet vapaaksi.
Haluan cowboyhatun, jossa on kaksi olutta ja letku suuhun.
Laittakaa talutushihnaan lisähihna.
Jos koira vetää, painan nappia ja annan siimaa kuin kalalle.
Julkisen vessan -
pöntössä, lavuaarissa ja pisuaarissa on oltava liiketunnistin.
En tee mitään.
Miksi pönttö tunnistaa lavuaaria paremmin?
Pitää tehdä taikatemppuja, jotta se toimisi.
Kuka suunnitteli vessakopin, jossa on näyteikkuna alaosassa?
Jotta saisimme nähdä elottomat housunlahkeet -
ja traagiset kengänkärjet, jotka pistävät hädin tuskin esiin -
avuttomana makaavan voimattoman vyön alta.
Paljonko maksaisi, että seinä yltäisi parikymmentä senttiä alemmas?
Se on maailman halvin seinä.
Se on metallilevy.
Levyt eivät edes asetu tiiviisti vierekkäin nurkissa!
Miksei niitä soviteta yhteen?
Joskus ohi kävellessään näkee kauhistuneen silmän.
Oletteko nähneet välähtävän silmän valkuaisen? Pelkän pupillin?
Miksi ihmisille tehdään niin?
En ole hevonen. En halua olla karsinassa.
Miksen saa roikottaa päätä oven yli?
Hevoset tekevät niin.
Työtoverini tunnistavat kenkäni.
Nähköön sitten naamanikin.
"Hei, Bob, miten menee?
Jouduin ryntäämään kokouksesta tämän takia.
Minun piti pitää oma PowerPoint-esitys."
Kiitos, New York. Olitte hyvä yleisö.
Olette parhaita!
Urani alkoi täältä. Arvostan sitä.
Kiitos, että tulitte katsomaan.
Toivottavasti viihdyitte.
Hyvää yötä.
Tee helikopterissa näin.
Nojaa vähän eteenpäin ennen hyppäämistä.
Mikä tuo on? -Sinä oviaukossa.
Hei! -Miten menee?
Todella hyvä. -Kiitos.
Tekstitys: Veera Hintsala