Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JERRY SEINFELD I
De optræder i aften, ikke?
Ja, det gør jeg.
De siger, der er for meget trafik til at lande.
-Hvad gør jeg? -Intet problem.
De kan sætte mig af her.
Tak!
Mange tak!
Du godeste.
Sikke et øjeblik.
Sikke en følelse. Sikke en bedrift det er…
…af jer.
Det, I lige har gennemgået…
…at gå i byen og kæmpe med
livets naturlige forhindringer.
Besværlige folk, planlægning.
Irriterende venner, som I sidder med nu…
…der af en eller anden grund
krævede unødvendig palaver frem og tilbage
om "Hvem skal med?"
"Hvornår er det?" og "Hvordan kommer vi derhen?"
"Henter du ikke mig?" "Skal jeg ikke hente dig?"
"Det er på vejen." "Det er en omvej."
"Min bil." "Din bil."
"En bil." "To biler."
"Hvornår skal vi spise? Har du spist? Jeg har ikke."
"Spiser du? Jeg er sulten." "Jeg er mæt."
"Jeg har spist slik hele dagen. Jeg trænger til fast føde."
"Hvad med billetterne? Hvem har dem?
Har du billetterne?"
Hvor ofte har I hørt "billetter" i dag?
"Husk billetterne."
"Har du billetterne?" "Ja, jeg har dem!"
"Har du deres billetter?" "Jeg købte ikke til dem.
De må selv købe billetter.
De har ikke betalt for sidst, jeg købte billetter."
Hvorfor er ens venner så irriterende?
De mennesker man har valgt at bruge sit liv på?
Det giver ikke mening.
Man ville droppe dem alle omgående,
hvis det ikke var mere irriterende
at finde nye folk og høre om deres irriterende problemer,
som de aldrig gør noget ved…
…ændre navne og numre i telefonen,
slette de gamle kontakter.
"For fanden. Jeg beholder disse idioter.
Det er de samme måltider, ferier og film.
Hvilken forskel gør selskabet?"
"Jeg vil bare ud." Det her er ude.
Folk taler om at gå ud.
"Vi bør gå ud. Lad os gå ud. Vi går aldrig ud."
Tja…
…dette er ude.
Det gode ved at være ude er, at man ikke skal være ude længe.
Bare længe nok til at få næste følelse, som I alle får.
Den følelse er: "Jeg må hjemad."
Efter alt det arbejde
I lagde i at slæbe jeres røv hen, hvor den er nu,
er I kun halvvejs gennem mareridtet.
Hvor end man er, når som helst i livet, kommer tiden,
hvor man bare må væk derfra.
Man er på arbejde. Man vil hjem.
Man er hjemme. "Jeg arbejder hele ugen. Jeg må ud."
Du er ude, og det er sent. "Jeg må hjemad."
"Jeg skal op." "Jeg skal til lufthavnen."
"Hvornår skal vi ombord?" Flyet letter.
"Hvornår lander vi?" Flyet lander.
"Åbner de snart, så vi kan komme ud?" Ingen vil være nogen steder.
Ingen kan lide noget.
Vi er gnavne og irritable,
og vi håndterer det ved at gå fra sted til sted.
Og derfor…
…finder vi på ting, som det vi laver lige nu.
Det er en opfundet, uægte, opreklameret, unødvendig, særlig event.
Sådan er det.
Mange mennesker arbejdede hårdt på den,
så vi alle kan slå lidt tid ihjel.
Derfor er jeg her. Jeg havde heller ikke noget at lave.
Det kan jeg sige. I kender mig.
Vi kender hinanden på et vist niveau…
elektronisk, ganske vist…
…igennem mange, mange år.
Vi går gennem livet sammen. En smuk ting.
I kender mig.
I kender mit arbejde og mit liv.
I ved med sikkerhed…
…jeg kunne være hvor som helst i verden nu.
Helt ærligt. Hvis I var mig,
ville I så stå heroppe og lave endnu en af disse?
Måske … måske ikke.
Men jeg er glad for at være her.
Jeg elsker det.
Dette kunne være mit yndlingssted i hele verden,
lige her, lige nu. Det kunne det.
Vi elsker dig!
Tak, søde. Jeg elsker også dig.
Dette er mit foretrukne slags intime forhold.
Jeg elsker dig, du elsker mig, og vi mødes aldrig.
Det er ting, vi gør for at bilde os selv ind, at livet er okay.
Det er dette også. I morgen siger I:
"Mit liv er okay. Jeg så en komiker fra tv i 90'erne
på Beacon Theater på Broadway i New York."
Selv om livet faktisk stinker.
Det ved jeg, fordi alle folks liv stinker.
Jeres liv stinker. Mit liv stinker også.
Måske knap så meget.
Men alligevel, i den store stankhed…
…der er menneskelivet, stinker alles liv.
Vær ikke ked af, at dit liv stinker.
Det bedste, man kan lære i livet:
"Stinker" og "fantastisk" ligger tæt.
De er ikke så forskellige.
Vi bor her i New York.
Jeg er træt af at høre om restauranter.
"Jerry, vi var på en fantastisk restaurant i går.
Den var fantastisk. Lige dig.
Han ville elske den. Ikke? Du ville elske den. "
"Du." I ved, hvordan vennerne udpeger en?
"Du. Ville han ikke?
Han ville elske stedet."
"Kunne du lide det?" "Ikke rigtig, men du…"
Jeg kan ikke lide fantastiske restauranter.
Giv mig "ikke dårlig". "Hvordan er maden?" "Ikke dårlig."
"Fint. Lad os få det overstået."
"Vil I høre dagens ret?" "Nej. Er den god, sæt den på menuen.
Jeg vil ikke høre om mad, der forsøger at komme på holdet."
Jeg aner ikke, hvad du taler om.
"Vi svitser den. Vi krydderpanerer den.
Vi drypper den med noget, der er en reduktion af noget andet."
Stop drypperiet. Vi kan ikke klare drypperiet!
Der er for meget drypperi!
Hvis I ikke reducerede det, var det ikke nødvendigt at dryppe!
Måltidet tager to en halv time.
Man får ondt i røven. Det er ikke halvt så godt
som en skål Lucky Charms og Pepsi.
Regningen ligger altid i en bog som en historie.
Ja, her er historien.
Engang fik du ribben. Det er historien.
Bagefter står man på gaden:
"Var det fantastisk?" Alle siger "fantastisk."
"Jeg syntes ikke, det var så fantastisk."
"Det stank, ikke? Stedet stinker."
Mange fantastiske steder stinker!
Så tager man til baseball og får en hotdog.
Hotdoggen er kold.
Brødet er ikke ristet.
Sælgeren har været i fængsel og er ude på prøve.
Man elsker den hotdog hver gang.
Stinker den? Ja.
Er den fantastisk? Ja.
Så tætte på hinanden er de!
"Stinker" og "fantastisk" er de eneste bedømmelser,
folk bruger om ting nu om dage.
"Lad os se den nye film. Den er fantastisk."
"Jeg har hørt, den stinker."
"Hvordan stinker den? Den er fantastisk."
"Starten er fantastisk. Resten stinker."
"Nå, det stinker." "Ja, det kunne have været fantastisk."
"Stinker" og "fantastisk" er det samme.
Man køber en is og går henad gaden,
da isen falder af kræmmerhuset
og rammer jorden. Det stinker.
Hvad siger man? "Fantastisk."
Mad er et godt emne. Lad os tale om det.
Vi var i Las Vegas for nylig.
Alle siger: "Jerry, du skal prøve buffeten.
De har en buffet.
Kom nu. Du kan få det, du vil fra buffeten."
Hvad er ideen bag en buffet?
"Det går ikke så godt.
Hvordan kan vi gøre det værre?
Hvorfor lader vi ikke folk, der har svært ved portionsstørrelser…
…deltage i en slags Caligula-madorgie
med ubegrænset menneskelig indtagelse?
Lad os lave indgangen som en chokoladerutsjebane."
En buffet er som at tage hunden med til dyrehandleren og lade den købe ind.
Du giver den tegnebogen på parkeringspladsen:
"Gå du bare ind, og køb det, du mener,
er den rette mængde hundemad.
Bedøm det efter bedste hundeevne.
Jeg venter i bilen.
Lad vinduet stå på klem, så jeg kan få luft."
Folk klarer sig ikke godt i et uovervåget spisemiljø.
Ingen i en restaurant siger: "Jeg vil have en yoghurtis,
spareribs, madtærte, krabbe, fire kager og en omelet."
Folk sammensætter sidste måltids-lister
på deres tallerkner.
Det er en perfekt model for alle deres følelsesmæssige problemer
og personlige vanskeligheder.
De går bare rundt og holder dem frem.
"Her er mine problemer.
Det er en salat med en kugle is ovenpå.
Jeg har nogle uafklarede ting,
jeg prøver at løse her ved buffeten."
De antaster fremmede.
"Undskyld, hvor fandt du det? Hvad er det? Det så jeg ikke.
Hvad er det? Er det et karamelliseret kyllingelår?
Det må jeg have. Giv mig dit. Du ved, hvor de er. Kom nu!"
Lad os…
Vær sød.
Følg med gruppen, så godt du kan.
Vi skal gennem mange udstilinger.
Jeg vil ikke have strejfere.
Men da jeg var barn…
…var den største madbegivenhed,
da de opfandt Pop-Tart.
Mit hoved var ved at eksplodere.
Vi kunne ikke rumme Pop-Tart!
Det var for avanceret!
Vi så dem i supermarkedet. Det var som et rumskib.
Vi blev som chimpanser, der leger med pinde.Vi kunne kun…
…grynte og pege.
"Pop-Tart er kommet."
Tænk tilbage på, da Pop-Tart kom. Det var i 60'erne.
Vi havde ristet brød!
Vi havde appelsinjuice, nedfrosset årtier i forvejen.
Man måtte hakke i den med en kniv!
Det var som et mord
at få et par flydende dråber om morgenen.
Vi havde hvedefibre.
Det var som at spise fra en flismaskine.
Efter morgenmaden skulle arrene hele i to dage, før man kunne tale.
Mor lavede hvedegrød. Hun forstod ikke opskriften.
"Mor, mængden af vand i denne ret er kritisk.
Du laver den for tyk!
Jeg kan ikke engang flytte min lille ske i skålen!
Jeg er syv. Jeg har det, som om jeg ror et græsk slaveskib.
Var det morgenmad?"
Og midt i den mørke og håbløse tid,
kom Kellogg's Pop-Tarts pludselig fra Battle Creek, Michigan,
der, som morgenmadsfans ved,
er Kellogg's hovedkvarter
og en by, jeg altid har villet besøge…
…fordi den virker som morgenmadens Silicon Valley
med morgenmads-superforskere,
der udvikler de sukrede, frugtfyldte firkanter til opvarmning
i samme form som æsken, de sælges i,
og med samme næringsværdi som æsken.
Det var den svære del.
Jeg ved ikke, hvor lang tid det tog, men de må være kommet ud
som Moses med de to tavler med de Ti Bud.
"Pop-tarten er her!
To i pakken!
To huller i en brødrister!
Lad os se jer ødelægge det.
Hvorfor to? En er ikke nok. Tre er for mange.
De kan ikke blive for gamle, for de var aldrig friske."
Hvad irriterer os ellers i verden, bortset fra alt?
Hvad med det enhedsdiktatur
som I lever under i frygt for jeres telefon?
"Hvor er min telefon? Jeg kan ikke finde min…
Her er den. Jeg har den her. Min telefon er her."
Jeg flyttede den fra denne lomme til denne lomme.
Jeg vidste ikke, hvor den var et øjeblik.
Jeg er okay. Det var tæt på.
Man er så hypno-foniseret, at giver man sin telefon til nogen
for at vise dem noget,
siger man efter to sekunder:
"Okay, giv mig den tilbage. Giv mig den.
Du har set det. Det var alt. Giv mig den.
Jeg er helt afskåret fra alt lige nu."
Når batteriet er lavt,
er det, som om hele kroppen løber tør for energi, ikke?
Jeg bliver træt, når batteriet når ti eller fem.
Jeg kan end ikke gå.
"Gå bare uden mig. Jeg skal til en oplader."
Telefonen ringer. "Hør,
jeg ved ikke, hvor lang tid jeg har herude.
Gid, jeg kunne trække nogle af mine ord tilbage.
Hvis jeg går død på gaden,
så fortæl alle, jeg kender, at vi tales ved i morgen."
"Jamen, jeg skal have kontakt med folk. Derfor er telefonen så vigtig.
Folk er altså ret vigtige."
De virker ikke så vigtige,
når du ruller gennem navnene på kontaktlisten
som en homoseksuel fransk konge.
"Hvem behager mig i dag?
Hvem skal begunstiges?
Hvem skal jeg slette?"
Vi adskiller os ikke fra telefonen.
Den er en del af os.
Hvem er man uden telefon?
Hvilken adgang har man til oplysninger?
Det, man kan huske.
Hvad gør man uden sine billeder? Beskriver man, hvad man så?
Det virker ikke for os.
Vi vil ikke tale med nogen, der ikke har en telefon.
Derfor kaldes den en iPhone.
Den er halvt mig, halvt telefon.
Det er et komplet individ.
Jeg ved ikke, hvorfor der er mennesker.
Jeg tror, mennesker kun findes,
så telefoner har lommer at blive båret rundt i.
Jeg troede, Uber var på telefonen for min skyld.
Så tænkte jeg, at Uber måske er der,
så jeg medbringer telefonen,
og den bruger mig til at komme omkring.
Hvem er egentlig Uber i denne store prostitutionsring?
Jeg er mokken, der bærer telefonen.
Bilerne er tøjterne,
der samler fremmede op på gaden hele natten.
Og telefonen er alfonsen,
der siger: "Du tager dem, jeg siger.
Jeg klarer pengene."
Vi siger telefon. Vi bruger den ikke som telefon.
Ingen taler i telefonen.
Da man fik valget mellem at tale og skrive,
endte talen.
Det er forbi.
At tale er udgået. Det er forældet.
Jeg føler mig som en smed heroppe for at sige det, som det er.
Jeg kunne sms'e jer det hele. Så kunne vi komme ud herfra.
Hvorfor få oplysninger fra et ansigt, når jeg kan få dem
fra en pæn og ren skærm?
Bliver I ikke utilpasse nu? Ansigter kommer:
"Lad mig fortælle dig, hvad du bør gøre."
Deres læber og tænder og gummer og…
Der er et ubarberet sted, der er en hudflage, noget snot,
man ser rester fra frokost i tænderne.
"Bare send mig en e-mail, ikke?
Jeg kan ikke mere.
Dit ansigt er det værste, jeg har hørt hele dagen."
Vi vil skrive. Kun tekst!
Vi kan lide ordet, ikke? "Tekst!" Det er sjovt at sige. Det har…
Det er kort, har x-lyden med lidt bid.
"Tekst det! Tekst!"
"Jeg ved ikke, hvor det er.
Sig det ikke! Skriv det. Sig det ikke!"
Husker I, da vi fik sms'er?
Ikke rigtigt. Man husker det ikke.
Heller ikke jeg.
Jeg ved, at vi har dem.
Jeg ved, vi ikke havde dem før.
Jeg ved ikke, hvordan vi fik dem.
Fortalte de os, at vi fik dem?
Var der en meddelelse om, at vi fik dem?
Der var ingen reklamer. Jeg husker ingen reklamer.
"Vil du have menneskelig kontakt, men er du træt af folk?
Prøv tekst.
Skal du fortælle nogen noget,
men ønsker du ikke at høre deres dumme stemme svare?
Så skal du være på tekst."
Vi kan lide det. Det er hurtigt.
Men ikke hurtigt nok for nogle.
I stedet for "OK" skriver mange kun "K"
og udelader "O".
Hvilken mikrodel af et sekund har du sparet?
Er du mere effektiv?
Hvor meget giver det? To friminutter sidst på dagen,
hvor du kan se Youtube med skatere, der smadrer nødderne på et gelænder?
Nogen skrev "MT" forleden i stedet for "mange tak."
Jeg vil gerne smadre dine nødder på et gelænder.
Det er ikke en tak.
Vi er så ivrige efter næste sms,
at vi har tre små prikker, der viser, den kommer.
"Vi laver en god en til dig. Vent, til du ser den.
Du vil ikke tro, hvad han vil sige."
Jeg kan ikke vise den endnu.
Vi arbejder stadig på den i tekstmaskinen,
men det bliver en skønhed.
Man kan se stemplerne pumpe.
Nogle gange får vi prikkerne, men ingen sms.
Hvad skete der?
Jeg vil vide, hvad det var.
Det er som, når nogen kommer hen og…
"Glem det."
Telefonerne bliver klogere.
Hvorfor gør vi ikke?
Hvorfor beder folk på telefonsvarere mig om at vente på tonen?
Det er det 21. århundrede.
Jeg tror, at vi alle har fattet tonen.
Masai-stammen på den afrikanske slette kender til tonen.
De venter til…
Hvorfor beder folk mig stadig om mit navn og nummer på svareren?
Er det nødvendigt at fortælle nogen?
Får nogen af jer beskeder som: "Dette er en kvinde. Hej"?
Eller: "Han er død. Ring." "Hvem var det?"
Hvad med kameraet i telefonen?
Inden de laver sådan nogle ting,
mon så de står siger:
"Er I sikre på, det er en god ide?
Tror I ikke, at denne funktion
kan resultere i så mange billeder,
videoer, indlæg, kommentarer og bagslag,
at hele livskraften hos menneskeheden forsvinder
som en pytte pis i vejsiden?
Tror I ikke, det kan ske fra denne ene ting?
"Nej.
Ej heller vil restaurantmiddage slutte med en fotobølle, der siger:
"Okay, billedtid.
Kom så.
Vi skal tage et billede."
"Hvorfor? Det var ikke rart. Jeg vil ikke huske det."
Og lad os få den mindst telefonbegavede person
i området til at tage billedet.
En der er gammel, nervøs, kluntet, forvirret eller tykhovedet.
En der ikke kan holde ting, se ting, sigte eller trykke på ting.
En som i sekundet, de får telefonen,
går ud af kameratilstand og ikke kan få det tilbage.
"Jeg ved ikke. Kan nogen… Jeg kan ikke…
Er der nogen, der kan…"
Lad os vælge den person, så vi står her endnu længere
med falske, stive smil og armen omkring en,
man aldrig ville røre i andre situationer.
Vi er billednarkomaner.
Det kan ikke stoppes. Jeg vil tilbage til klaptelefonen.
En af dem, jeg ser på tv. Der findes telefoner til gamle
med knapper så store som fliser.
Har I set den reklame?
Telefoner til ældre. To knapper: dit barn, ambulance.
Det er alt.
Glem tallene. Man behøver ikke tallene.
Hvorfor opdaterer vi ikke de udtryk, vi bruger om teknologi som "e-post"?
Hvorfor er ordet "post" i "e-post"?
Er der nogen lighed mellem e-post,
og hvad der end foregår i postvæsenet?
Det ene kører på et digitalt, fiberoptisk højhastighedsnetværk.
Det andet er en ør og forvirret
filial af spejderne…
…der bumler rundt i gaderne i pinlige shorts
og jakker med meningsløse mærker og sejrsmedaljer.
De kører 5 km/t, 10 meter ad gangen,
i den forkerte side af en mentalt handicappet Jeep.
De får et følelsesladet, finansielt nedbrud hvert tre et halvt år,
fordi deres forretningsmodel fra 1630 ikke virker mere.
"Hvordan kan vi følge med?"
Jeg fatter ikke, hvordan et system i det 21. århundrede,
der er baseret på at slikke, at gå
og et tilfældigt antal kroner,
har svært ved at konkurrere.
De sender altid overpostmesteren på tv for at forklare deres problemer.
Han er ude af den med rande under øjnene,
ubarberet og arbejder i døgndrift.
"Vi klarer det ikke ret meget længere.
Vi er nødt til at hæve prisen en krone
for portoen!"
Vi siger alle: "Nej, slap af.
Vi ved alligevel ikke, hvad det koster.
4,80 kr., 5,30 kr., 6,10 kr. … Lad os sige en tier, det går nok.
Hvis I får penge tilovers,
kan I købe nogle bukser og en rigtig bil."
Jeg ville sige til postvæsenet:
"Hvis I virkelig vil hjælpe os,
skal I bare åbne brevene,
læse dem og sende os indholdet som e-post!
I kan få 5 øre, hver gang I gør det…
…for det er åbenbart mange penge for jer."
Men vi er alle mennesker.
Mennesker.
Mennesket er en social art, som vi kan se.
Vi har det med at samles,
forenes og koagulere sammen.
Vi bor her i New York City.
Det giver ingen mening.
Hvis man tager et fly ud af New York
og ser ned på byen,
hvad kan man se rundt om byen?
Der er fyldt med åbne, smukke, bølgende landskaber.
Der bor ingen!
"Lad os pakke os tæt sammen her!"
Ubehageligt, oven på hinanden, trafik, trængsel!
Det kan vi lide!
Mennesker kan lide at være tæt på hinanden,
fordi det gør det nemmere for os at dømme og kritisere…
…personlighederne og aktiviteterne hos menneskerne.
Vi ynder at dele vores tanker, vores kommentarer, vores meninger.
Nogle gange løber vi tør for meninger.
Så vi opfinder dem.
"Det er, hvad det er," er en meget populær udtalelse i dag.
En idiot har sikkert sagt det til jer i dag.
Der går ikke en dag, uden at nogen siger:
"Det er, hvad det er."
Hvorfor er du i live?
For at sige luftord, der fylder rummet med meningsløse lyde?
Jeg ville hellere have, at nogen blæste luft i mit ansigt
end sagde "det er, hvad det er" endnu en gang.
Bare kom hen til mig og…
For jeg får det samme ud af det!
Folk elsker at sige sådan.
Hvis man gentager et ord to gange i en sætning,
kan man sige det med selvtillid.
"Forretning er forretning."
"Regler er regler."
"En aftale er en aftale."
"Når vi går derind,
bare vi ved, hvad der er hvad, og hvem er hvem,
så sker det, der sker, og det er, hvad det er."
Vi siger også ting, så vi kan få det bedre.
"Han døde i gang med noget, han elskede."
Jo, men okay…
…han gør det ikke mere.
Jeg ved heller ikke, hvor vild han er med det mere…
…efter det ret negative udfald.
Jeg vil dø i gang med noget, jeg hader,
som at rengøre en række festivaltoiletter.
Holde mig på brystet, tabe børsten, falde om og sige:
"Fantastisk. Så er jeg færdig med det."
Og når man har lejlighed
til at benytte sig af et af disse udendørs plastiktoiletter,
er det helt anderledes fra andre steder, man besøger i sit liv,
og man er også lidt anderledes, når man kommer ud.
Lidt rystet, som en krigsveteran eller en, der arbejder på et traumecenter.
"Er du okay?" "Ja, jeg har det fint.
Jeg har brug for lidt tid. Jeg klarer mig.
Jeg går en tur.
Jeg må tænke … over mit liv.
Det føles ikke, som om det går i den retning, jeg ønskede. "
Og forresten, gift jer aldrig med en, der kommer ud fra sådan et sted
og siger "Det er ikke så slemt."
Gift jer ikke med den person.
I har mange gode kvaliteter.
I vil møde nogen.
I må ikke nøjes med en person af denne kaliber.
Det er meget let at bruge disse toiletter.
Jeg synes altid, at fjederen på døren
er lidt løsere end forventet.
Døren åbner sig så let, så indbydende.
"Kom ind. Vi har noget til dig."
Et sted at forrette nødtørften i bytte for et mentalt billede,
der får dig til at spjætte i søvne
hver nat i halvandet år…
…med PTSD:
post toilettets slappe dørfjeder.
Jeg forstår ikke, hvordan de kalder det et toilet.
Det er ikke et…
Man skider i et hul med en kasse over.
Det er skrækkeligt!
Det er dyrisk!
Man har lyst til at gøre som en hund, efter den har skidt.
Kender I den lille bevægelse?
Det vil man gøre, når man har brugt sådan et.
"Hvorfor gør du det?"
"Jeg prøver at glemme de sidste minutter. Det er det hele."
I er et godt publikum. Det er sjovt.
Mange tak, fordi I er her.
-Jerry! -Min ven.
Okay.
Lad os skifte gear på dette tidspunkt i vores tid sammen.
Det var ting, jeg ser ude i verden.
Nu tager jeg jer med ind i Jerrys lille verden
og giver jer lidt perspektiv på det, der sker i mit private liv.
Først får I de grundlæggende tal. Alle kan lide tal.
Jeg er 65 år gammel.
Jeg undskylder for chokværdien
af dette tal.
Jeg har været gift i 19 år.
Jeg har tre børn.
Min ældste er min datter. Jeg har to yngre drenge.
Jeg elsker at være i 60'erne.
Det er mit yndlingsårti i menneskelivet indtil nu.
Når man er i 60'erne, og folk beder dig om noget,
siger man bare nej.
Ingen grund, ingen undskyldning, ingen forklaring.
Jeg glæder mig til 70'erne. Så svarer jeg slet ikke.
Jeg har set dem. Man vinker bare, når man er i 70'erne.
"Skal vi tage hen til loppemarkedet?"
Jeg kan lide denne tid.
Den er afslappende.
Jeg vil ikke vokse eller ændre mig. Jeg vil ikke forbedre mig.
Jeg vil ikke udvide mine interesser,
møde nogen eller lære noget, jeg ikke allerede ved.
Jeg lyver ikke på restauranter mere.
"Hvordan går det?" "Jeg kan ikke lide stedet."
"Ønsker De regningen?" "Nej, jeg sagsøger.
Det er skandaløst."
Jeg kan ikke lide at vende mig. Hvis jeg går på gaden…
"Jerry, se lige her."
Denne bevægelse kan jeg ikke lide mere.
Jeg vil ikke lave den.
"Du skal se det her."
"Jeg er uenig."
Jeg føler mig ikke gammel og træt.
Jeg har bare set mange ting.
Jeg kigger på vej tilbage, når det er foran.
Er det fint?
Måske ser jeg det ikke eller googler det.
Eller jeg antager,
at det minder meget om noget, jeg har set før.
Mange i min alder laver en bucket-liste.
På min bucket-liste lavede jeg b'et til et f. Så var den klaret.
I skal bare have den mulighed.
I kan enten krydse alle tingene af,
eller I kan ændre et bogstav,
og så kan I sidde og se bold.
Jeg blev gift sent i livet. Jeg var 45. Jeg havde problemer.
Jeg nød problemerne meget, så vidt jeg husker.
Som single havde jeg gifte venner. Jeg besøgte ikke deres hjem.
Jeg syntes, deres liv var ynkelige og deprimerende.
Nu er jeg gift og har ingen single-venner.
Jeg synes, deres liv er meningsløse og trivielle oplevelser.
I begge tilfælde tror jeg, jeg havde ret.
Uanset hvilken side af ægteskabet man er på,
forstår man ikke, hvad de andre laver.
Jeg kan ikke omgås single fyre.
Du har ikke en kone, vi har intet at tale om.
Har du en kæreste? Det er barneleg, min ven.
Du leger paintball-krig.
Jeg er i Afghanistan med ladte våben.
Gifte fyre leger med fulde kamre og ægte patroner.
Det er ikke en øvelse.
En single fyr sidder på en karrusel med en vindmølle.
Jeg kører en lastbil fuld af nitro ned ad en grusvej.
I single fyre, der ser på mig:
"Hvad hvis jeg vil være gift, som dig?
Hvad skal jeg have, hvis jeg vil giftes?"
Det skal jeg sige jer. I skal have nogle svar, venner.
I skal have nogle svar til den kvinde.
Kvinder har mange spørgsmål.
Deres hjerner er stærke,
aktive og på vagt konstant.
I sover. Hun researcher.
Den kvindelige hjerne kører konstant.
Den er et af de mest kompetente
og dygtige organer i biologiens univers.
Girl-power.
Det kan I fandeme tro.
Der er intet, den kvindelige hjerne ikke kan.
Den vil løse alle problemer på jorden
og i livet.
Når den er færdig,
går den videre til det hypotetiske.
Teoretiske situationer…
…der måske kan forekomme.
Kvinden er nødt til at vide, hvordan I måske svarer.
"Hvis du opdigter din egen død, og jeg opdager det,
hvad vil du så sige?"
"Hvad taler vi nu om?"
"Jeg drømte det hele i nat, så benægt ikke."
Ægteskab er som et quiz-show,
hvor man altid er i lynrunden.
Jeg købte et podium. Jeg satte det op i min stue.
Jeg vågner om morgenen og stiller mig bag podiet
og prøver at besvare spørgsmålene og komme videre med dagen.
Jeg har en knap i hånden.
"Jeg tager 'Film, jeg tror, vi så sammen' for 200."
Min kone er selvfølgelig vinderen fra sidste uge.
"'Detaljer fra en 10-minutters samtale,
vi havde kl. 3 om morgenen for otte år siden.'
Og jeg vil gerne vædde alt, hvad jeg har på det.
Jeg går efter sejren."
Manden aner selvfølgelig intet.
"Desværre, hr. Du vandt ikke weekend-sexpakken…
…eller den skyldsfri sportsudsendelse i tv.
Tak, fordi du var med. Hører du overhovedet efter?
Og glem ikke at tage skraldet med
på vej ud…
…af studiet."
En af de ting, jeg ikke vidste, før jeg blev gift,
som jeg opdagede bagefter,
er, at hver eneste dag i ægteskabet
ville jeg tale om mit toneleje.
Som single vidste jeg ikke,
at jeg så ofte taler med forkert toneleje.
Jeg troede, det var et ægteskab. Det er åbenbart en musical.
Jeg går rundt i huset med sådan en rund, sort kordims.
Hvad med den?
Er jeg tæt på?
"Det er tonen." "Min tone?" "Ja, din tone."
"Hvad er der galt med min tone?" "Jeg kan ikke lide din tone."
"Hvad skal jeg…?" "Du må hellere ændre tonen!"
Kender I det?
Og kvinder har ret, som altid.
Mandens toneleje ændrer sig i løbet af forholdet.
I begyndelsen, når manden går efter kvinden,
i kurtiserings- eller flirtefasen,
taler vi to oktaver højere.
Vi hæver stemmen to oktaver.
Vi taler sådan her i starten.
Fordi kinesisk mad eller italiensk lyder godt.
Måske kører eller går vi en tur.
Min faktiske talestemme, jeg bruger lige nu
til at kommunikere med jer,
er ikke velkommen derhjemme.
Det er derfor, jeg taler med jer her.
Tror I, jeg taler sådan her…
…derhjemme, med sådan autoritet?
Den lille kant i min stemme? Tror I, jeg taler sådan i mit hus?
Niks.
Hvis jeg gik ind i mit hus,
som jeg har betalt for, forresten… Ikke relevant, nævner det bare.
Hvis jeg sagde sådan her…
Hvis jeg sagde:
"Jeg vil have noget at spise!"
Hvis jeg sagde det sådan… Enhver fyr ville sige:
"Spis, hvad du vil. Jeg er ligeglad."
Enhver kvinde ville sige: "Hvorfor råber du ad mig?"
"Jeg råber ikke!
Jeg er bare sulten!"
Så starter skænderiet,
og når det sker, er man i kajak på en vild flod.
Man har plastikhjelm på. Man går under. Man dukker op.
Bliv ved at padle.
Så ændrer kvindens toneleje sig.
Ja, kvinderne gør det også.
Alle kvinder vil på et tidspunkt i et skænderi med manden
imitere mandens stemme.
I det fantastiske organisationssystem, som kvinder har,
har de alle fundet ud af at lave den samme efterligning.
"Du siger altid, 'Åh nej, det kan jeg ikke.
Det var ikke det, jeg sagde.'
Du sagde, 'Måske tager jeg med.'
'Jeg tror ikke, jeg vil være tilpas.'
Du siger, 'Åh, skal vi med dine venner?'
De er ikke som mine venner. Så siger du,
'Jeg tror ikke, jeg kan…'"
Hvem fanden er det fyr?
Hvor har du set ham?
Jeg har aldrig hørt nogen tale sådan.
"Det er, fordi du ikke hører dig selv. Du burde høre dig selv.
Du siger, 'Åh, jeg tror ikke… du ved.'"
Det minder mig om slikkepind-fyren i Oz:
Åh, vi repræsenterer Lollipop Guild
Det handler om at lytte.
Vil I have råd om ægteskab?
I skal høre efter!
Mange koner klager over, at deres mænd ikke lytter.
Jeg har aldrig hørt min kone sige det. Måske har hun.
Jeg ved det ikke, men…
…her er, hvad jeg ved.
Damer, jeres mænd ønsker at gøre jer glade.
Han arbejder på det!
Han lægger planer.
Han tænker på det hvert sekund.
Han kan ikke.
Han ved ikke, hvordan man gør det.
Nogle gange gør vi det.
Vi ved ikke hvordan.
Vi kan ikke spørge: "Hvad gjorde jeg?"
Det ser ud, som om vi ikke ved, hvad vi laver.
Vi kan ikke gøre ingenting.
Kvinden: "Jeg kan ikke tro, du gør dette."
Manden: "Gør hvad?"
Kvinden græder.
Manden: "Jeg har intet gjort."
Kvinden: "Lige præcis."
Så det er lidt af et skakspil.
Bortset fra at brættet er flydende…
…og alle skakbrikkerne
er lavet af røg.
Du er ikke alene. Glem aldrig det i ægteskabet.
Samfund, kultur, endda teknologien
hjælper dig på vej i ægteskabet.
I bilen, for eksempel,
er der dobbelt-zone med knapper på hver side
til klimaanlægget.
Gad vide, om det var en gift person, der fik den ide…
…og tænkte: "Det kunne potentielt være nyttigt,
hvis man har en med, man er juridisk bundet til
i resten af sit liv,
og man vil have dem til at holde kæft."
"Jeg fryser. Jeg steger. Jeg koger.
Det blæser på mig."
Når min kone siger "Luften er på mig,"
svarer det til en normal person, der siger "En bjørn er på mig."
Så alvorligt er det.
Jeg svarer også på det niveau.
"En ond brise fra en fjendtlig dyse
angriber min ven og partner,
som fødte mig tre børn uden bedøvelse.
Hun havde selv grebet babyerne, hvis ingen var der,
men hun kan ikke overleve luft,
tre grader fra hendes optimale temperatur."
Og jeg er sikker på, at de dumme dobbeltzoner også virker,
så luftmolekyler af forskellig temperatur
ikke blander sig…
…i det lukkede rum på en meters bredde i en bil.
Når jeg køber kaffe om morgenen,
vil jeg gerne have min kaffe sort i venstre side af koppen
og fløde og sukker til højre…
…det er intet problem.
Eller på restauranter:
"Vil De have vand med eller uden bobler?"
"Begge. Samme glas, hold dem adskilt.
Jeg gør det hele tiden i min bil."
Her er et ægteskabsøjeblik, jeg så.
Manden i bilen, konen på fortovet.
Han henter hende efter arbejde.
Han standsede ikke bilen helt!
Hun havde døren åben.
Hun hoppede på et ben…
…og prøvede at få fat i armlænet…
Man kan kun få en fod ind i en bil i bevægelse.
Man kan kun forestille sig den spændte idéudveksling…
…der fandt sted i bilen resten af køreturen hjem.
Men sådan er ægteskab.
Det er to mennesker,
der prøver at blive sammen uden at sige "Jeg hader dig."
Hvilket man ikke må sige. Okay?
Det må man ikke sige.
Man kan føle det.
Det er okay.
Lad det ikke slippe ud.
Sig hvad som helst andet.
Sig: "Hvorfor har vi aldrig noget tape i huset?"
"Noget" er "jeg," "tape" er "hader," "huset" er "dig."
Men det er bedre.
Man siger ikke: "Jeg kunne dræbe dig."
Man siger: "Du er så sjov sommetider."
"Jerry, vi vil gerne forstå lidt mere detaljeret,
præcis hvordan du gjorde det,
for vi så, at du bare var en almindelig,
ungkarl på 45 år.
Og pludselig vendte du på en tallerken.
Ægteskab, kone, børn, familie.
Hvordan gjorde du? Hvordan ændrede du dig?
Hvordan har du avlet og levet sammen,
og lært at tilpasse dig,
så du ikke irriterer?"
Det er et godt spørgsmål,
for en gift mand vil ikke overleve,
hvis ikke han har et stærkt hjerne-til-tale-filtreringskontrolsystem.
Man taler ikke bare i et ægteskab!
Det er risikabelt.
Når jeg er sammen med min elskede kone,
og en tanke opstår i hovedet,
tænker jeg først: "Jeg ved, jeg ikke kan sige det."
Måske kan jeg sige, at jeg hørte en anden sige det.
Og så kan vi dele et rart øjeblik sammen
og blive enige om, hvilken idiot den person må være.
Så har vi et godt forhold.
Vi har, som sagt, tre børn.
Vi er lige kommet hjem fra en familieferie,
eller som jeg siger:
"Lad os betale en formue og skændes på et hotel."
Jeg ved ikke, hvad vi ellers lavede.
Lad os skændes på cykel.
"Jeg slår dig ihjel." "Jeg slår dig mere ihjel."
Lad os bruge bandeord på en ren, hvid sandstrand.
Lad os skændes om, hvor velopdragne andres børn er.
Gad vide, om de stod på hotelbalkonen i går
med nødder fra minibaren til 70 kr. og prøvede at ramme andre i hovedet?
Min datter er min ældste.
Hun er 18, og er lige rejst afsted til college.
Det er et ret stort skridt, når man er forældre.
Tak.
Vi har gjort det godt. Hun afsluttede gymnasiet.
Mange mennesker spørger mig:
"Hvordan føles det? Det første barn forlader huset?"
Det føles fint.
Jeg er okay.
Det er lidt, som hvis man fandt en babykrokodille
og lagde den i sit badekar, og alle ville komme…
"Se her. Jeg har fundet den. Det er en…
Se. Mærk tænderne i munden.
Små, bidende tænder."
Tiden går, og man siger:
"Jeg tror, vi må se at få den ud herfra.
Det er…
Det føles ikke rigtigt mere.
Den er … skræmmende.
Den skal være derude
og myrde andre levende væsener og æde dem.
Det er det, den skal."
Jeg elsker at være far. Jeg var der ved fødslen.
Det mest dramatiske øjeblik i menneskelivet.
Når to personer går ind, og tre kommer ud…
…er der foregået noget stort.
Ved livets afslutning vender vi tilbage til samme lokale,
samme seng, samme omgivelser.
Og igen kommer der et ændret antal personer ud,
end der gik ind,
men sådan er det at være menneske.
Vi skal udskifte beholdningen med nye varer
og holde forsyningskæden i gang.
Vi skal have dem ind. Vi skal have dem ud. Det er hospitalets job.
Det er hvile og renhed.
Virker det ikke, hjælper vi dig videre.
Der står "hospital" på døren, men der kunne stå "Bed Bath & Beyond."
Babyerne fortsætter med at komme.
Tror I, de tænker på, at verden er af lave,
og du har problemer?
"Vi kommer ind!
Vi vil ind!"
De kommer som bakker af donuts.
Flere babyer.
Hvorfor er de her?
De er her for at erstatte os.
Det er deres mission.
Kan I ikke se, hvad der sker?
De skubber os ud.
Deres første ord er "mor", "far",
og "farvel."
"Vi får at se, hvem der har ble på, når det her er slut."
Sådan tænker babyerne.
Men igen kæmper faren for at holde trit.
Mødre, der er her, vi vil være, hvad I vil have os til at være.
Vi kan ikke!
Vi vil gerne.
Babyen fødes. Det er det mest fantastiske.
For kvinden vågner instinkterne op.
For manden er der intet.
Han er den samme fyr, der står der.
Efter flere år af mine børns liv ville de stirre på mig
på tværs af lokalet, som om de ville sige:
"Får du hjælp?
Mor, hyphestefyren er her igen. Mangler vi noget?"
Undgåelse er mandens husholdningsinstinkt.
Golf, den ultimative undgåelsesaktivitet.
Et spil der er tåbeligt svært,
meningsløst, ulogisk og tidskrævende.
Ordet "golf" kan kun stå for:
"get out, leave family."
Jeg har mange venner, der spiller. De elsker det.
"Jerry, du ville elske det.
Det er et meget udfordrende spil."
"Ja, det er jeg sikker på.
Det er også en udfordring at kaste en Tic Tac 100 meter ned i en skoæske."
I den golfspillende fars hjerne, når han kommer hjem,
kommer familien løbende ud
for at høre de spændende historier fra golfeventyret.
I virkeligheden ved ingen, at han har været væk og er kommet tilbage.
Fra otte en halv times idiotisk hakkeri gennem sand og ukrudt,
mens han kørte fuld i en klovnebil gennem en uægte park.
Ikke desto mindre er faderen stolt…
…og klæder sig i sære antræk derhjemme i weekenden.
Alle fædre iklæder sig tøjstilen fra det sidste gode år af deres liv.
Uanset hvad en mand havde på, da han blev gift,
så fastfryser han det øjeblik
i modehistorien og bruger det til det sidste.
Man ser fædrene på gaden: '05, '91, '83.
Jeg tog børnene med i biografen forleden.
Der var et nyt skilt i biografen:
"Saml venligst skrald op omkring din stol efter filmen."
"Okay.
Måske tager jeg også min orange kedeldragt og en pind med et søm i med.
Måske gør jeg rent på motorvejen efter rulleteksterne."
Jeg samler ikke noget op!
Det var mig, der smed det.
Der er en aftale mellem os og biografen.
Aftalen er, at I flår os.
Til gengæld, når jeg er færdig med noget,
åbner jeg min hånd.
Jeg lader den rulle otte rækker ned.
Jeg stikker ikke min hånd ned i det sorte, uhyggelige hul
og prøver at pille tre bolsjer ud, som har siddet der
siden En verden udenfor.
Hvad har de gjort for os?
Hvad? Vi fik en kopholder? Er det vores luksusudstyr?
Hvad med en automatisk popcornskyder, der skyder hvert femte sekund…
…til at fuldende denne dødsoplevelse.
Kopholderen er den ting, der definerer vores kultur.
"Vi holder ikke kopper!
Vi vil ikke holde!"
Håndfri.
Giv mig en cowboyhat med øl på hver side
og en madsonde fra dem.
Giv mig en hundesnor med ekstra snor i,
sådan at hvis hunden trækker,
giver jeg den line som en tunfisk.
På offentlige toiletter vil jeg se følere ved toilettet, vasken og pissoiret.
Jeg gør intet herinde.
Hvorfor er vasken aldrig så god som toilettet?
Man skal altid trylle som David Copperfield,
før den virker.
Hvem har designet toiletbåsen med undervinduet?
Så vi kan alle se de livløse, nedfoldede bukseben
og tragiske små skosnuder, der knap nok stikker frem
under det impotente bælte, der ligger hjælpeløst.
Hvad koster det at føre denne væg hele vejen ned?
Det er verdens billigste væg.
Det er en metalplade.
De lader ikke engang pladerne mødes i hjørnerne!
Hvorfor kan de ikke slutte tæt?
Nogle gange, når man passerer, ser man et bange menneskeøje.
Har I aldrig set et glimt af det hvide i et øje?
Eller en pupil?
Hvorfor gør vi det mod folk?
Jeg er ikke en hest. Jeg vil ikke være i en bås.
Skal jeg så ikke hænge hovedet over døren?
Det gør hestene.
Mine kolleger genkender sikkert mine sko.
Lad dem se mit ansigt.
"Hej, Bob, hvordan går det?
Det var derfor, jeg måtte løbe fra det vigtige møde.
Jeg havde min egen lille Powerpoint-præsentation."
Tak, New York City. I har været de bedste.
Jeg elsker jer!
I skabte mig. Det er jeg glad for.
Tak, fordi I kom og så vores show.
Jeg håber, I nød det.
Godnat.
I helikopteren ville man gøre…
…man læner sig lidt frem, inden man springer.
-Hvad er det? -Det er dig i døråbningen.
-Hej! -Hej, hvad så?
Ja!
-Meget godt. -Tak.
Tekster af: Dan Schiønning Larsen