Da Romerriket var på sitt største,
Downloaded from YTS.MX
får Vesuv et utbrudd som begraver byen Pompeii.
Tenk å gå ut av huset
Official YIFY movies site: YTS.MX
og se steiner falle ned fra himmelen.
To tusen år senere støpes former i hulrom av forstenet aske
og ofrenes kropp vises.
Disse menneskene så verden kollapse rundt seg.
Til en gruppe kalt flyktningene
bruker arkeologer nå ny teknikk for å undersøke knokler.
-Her kan man se tenner. -Ja, mange.
For å forstå hvem de var...
Jøss, hva er det?
...hvordan de levde...
...og hvorfor de ble ofre...
...for antikkens mest kjente katastrofe.
To tusen år etter at byen ble ødelagt av Vesuv,
gjøres utgravinger av Pompeii som blottlegger en hel romersk by.
Den har et amfiteater og et stort torg omgitt av templer.
-Dette er så spennende. -Nå er vi her.
De fant også lik.
De mest kjente er en gruppe på tretten som kalles flyktningene.
Jeg har en plan.
Jeg begynner i den enden og fortsetter ditover.
En ekspertgruppe påbegynner den første tekniske undersøkelsen
av deres levninger.
De ledes av dr. Estelle Lazer.
Det er et hull i muren bak utstillingen,
og der legger folk inn blomster til de små barna.
De er en sterk påminnelse om en hendelse som drepte så mange.
For vulkanologen Kayla Iacovino
kan ledetråder i stenen avsløre hvorfor utbruddet ble så fatalt.
Det begynte med et smell.
Da utbruddet kom, var det en røyksøyle i midten
som spredte seg utover som en paraply.
Folk følte nok bakken skjelve da lavaen landet og eksploderte.
Og så en enorm sky som spredde seg ut over byen.
De fleste flyktet med en gang.
Det er funnet over tusen lik innenfor bymuren.
Man har trodd at de ikke var i stand til å flykte.
De gamle, de yngste og de syke.
Dr. Lazer kan nå prøve den teorien.
Der har vi hodeskallen.
Hun undersøker om alder eller handikap sinket dem.
Vi bruker rettsmedisinske metoder for å avgjøre alderen på de døde,
om de hadde noen sykdom eller skade
eller andre omstendigheter.
Ligner ribben.
For å forstå hvem de var?
Flyktningene ble oppdaget i 1961 av Amadeo Maiuri.
De er veldig livaktige og som forstenet i dødsøyeblikket.
De utnytter en teknologi utviklet på 1800-tallet.
Arkeologen Antonio de Simone forklarer hvordan den fungerer.
Dette er den første avstøpningen laget i Pompeii.
Da en arkeolog gravde ut et område
cirka fem meter over gatenivå,
så han et hulrom.
Han tenkte at det kunne være et lik.
I løpet av årene har kroppen råtnet,
men kroppsformen er bevart som et hulrom i asken.
Ved å fylle hulrommet med gips
får man fram en tredimensjonal modell av ofrene.
Avstøpningen viser alle detaljer,
for eksempel klærne offeret hadde på,
som om det var en skulptur.
Men der det manglet detaljer,
forbedret 1800-tallets arkeologer avstøpningene selv.
Hvis man ser nøye etter, ser man en skillelinje.
Ansiktet var antakelig en formløs klump
som senere er endret ved hjelp av gips.
Så dette er gjort i ettertid.
De er ikke forfalskninger, men kan ses som bilder av tragedien.
De skal formidle hva som skjedde.
Mens Maiuris gruppe jobbet med funnene,
skulpterte de trolig også gipsen for å gjøre avstøpningene mer levende.
For å engasjere folk skapte han selv historier
om hvem de var og hvordan de døde.
Det var en utrolig oppdagelse for ham.
Tretten ofre ble funnet,
så det var det største antall avstøpninger som er laget.
Han skrev en følelsesladet artikkel
som hadde stor påvirkning på de som besøkte stedet.
Artikkelen kom ut i National Geographic
og beskrev individene i gruppen og deres forhold til hverandre.
Likene ble først funnet i tre mindre grupper.
Her er gruppene fortsatt intakte.
Maiuri beskrev de to første som familier.
Den tredje gruppen var en kjøpmannsfamilie,
og han beskrev i detalj deres siste stund i livet.
Han sier at det var to gutter som holdt hverandre i hånden.
Moren, "hvis kropp var svekket av barnefødsler",
bar den yngste jenta og prøvde å beskytte henne.
Mannen, eller "kjøpmannen" som han kaller ham,
reiser seg fra asken for å beskytte og redde familien.
Han sier at dette er basert på bevis.
Men utfra informasjonen jeg har, kan jeg ikke se
hva han baserer det på, og dette er et problem.
Får vi en til?
Mitt mål er å slette alle tidligere historier
og gi dem livet og historiene tilbake.
Og jeg tror at det kan vise mer respekt for dem
som ofre for en katastrofe.
Det Maiuri gjorde, var naturlig i hans tid.
Man ville skape en utstilling som kunne lokke besøkende.
I dag har man et annet fokus.
Forskerne håper å finne ut hvem ofrene virkelig var.
Røntgen brukes for å se gjennom gipsen,
og 3D-skanning skal skape digitale kopier av avstøpningene.
Ved å plassere dem i en 3D-modell av hele byen,
kan flyktningene ses i sammenheng.
De døde inntil bymuren og klarte nesten å flykte.
Utbruddet skremte fort vekk de fleste innbyggerne.
Spørsmålet er hvorfor denne gruppen ble igjen.
De begynner arbeidet med mannen i den første familien.
Kjøpmannen.
Skallebasen er ganske velbevart.
Den har kalvarium og alt.
Det er mye ben på innsiden.
Det er et flott skjelett.
Vi bør få mye opplysninger fra det, eller hva?
Foruten de 2 000 år gamle bena, vises også noe mer moderne.
-Se her. -Hva har de gjort?
Hva er dette?
-Han har en metallkrok i hodet. -Ja, vi ser det.
-En stor metallbit. -Ja.
Det er mye rare tråder der inne.
Det er en spiker og en stang som holder fast gipsen.
Det uventete funnet viser at Maiuri gjorde alt
for å gjenskape kroppsstillingene.
Nå er utfordringen å se bortenfor disse endringene
og fokusere på knoklene.
For å tolke informasjonen innkalles eksperten Kevin Dicus.
Det føles merkelig å forkaste historiene om disse menneskene,
for de vært en del av Pompeiis moderne historie
som arkeologisk funnsted.
Men nå har vi teknologien til å gå dypere i avstøpningene, bokstavelig talt.
Vi skylder disse menneskene å skrelle bort de moderne fortellingene
og fortelle hvem de egentlig var.
Etter grundig analyse av røntgenbildene framstår subtile detaljer.
Den frontale bihulen er velutviklet, og det tyder på at personen var voksen.
Alle tennene er utvokst, røttene også. Det er en voksens tenner.
Et annet bilde viser ei hånd med underarmsbenet nedenfor.
Men mellom hånda og armen
er knoklene i håndleddet trykket sammen på en unormal måte.
Det tyder på alvorlig artritt i håndleddet.
Brusken er nok borte,
og knoklene har kanskje ligget direkte mot hverandre.
Det var nok smertefullt.
Personen hadde sikkert vondt og var muligvis svekket.
Jeg tror at dette var en eldre person.
Vi begynner å se et menneske fremstå fra avstøpningen.
Folk har ofte sett dem mer som statuer enn individer.
Da teamet ser videre,
finner de en ledetråd til gruppens siste, desperate øyeblikk.
-Her er et ben. -Ja.
POMPEII DE DØDES HEMMELIGHETER
I Pompeii undersøker forskerteamet et offer kalt kjøpmannen.
-Dette må vært brukket. -De ser en eldre person...
-...med tegn på artritt. -Her er noen merkelige beinbiter.
Røntgenbildene avslører nok en interessant ledetråd.
Her ser vi overarmsbeinet, og det er brudd i det.
Noen frakturer er påført etter døden,
og noen kom rundt dødsøyeblikket.
Overarmsbeinet har et rundt hode.
Tvers over det er en knapt synlig fraktur
som kan være resultat av et fall.
Dette antyder at personen opplevde noe voldsomt
-ved dødstidspunktet. -Ja, siden armen er brukket.
Vulkanologen Kayla er i en del av Pompeii som ligger halvt begravd
for å undersøke hvordan de første ofrene etter utbruddet omkom.
Vi er rett ved hovedgata.
Her ser vi en mur av pimpstein.
Disse pimpsteinene regnet ned over byen
i utbruddets andre fase.
Magmaen som kommer til overflaten, har så mye energi
at sånne steiner kunne slynges
over 30 kilometer opp i atmosfæren.
Vind i høyden dro soppskyen over Pompeii.
Tyngdekraften gjorde at pimpstein begynte å regne over byen.
På det tidspunktet går det ikke lenger å flykte.
Tenk å gå ut av huset og se steiner som faller fra himmelen.
Disse er jo lette og luftige,
og å få et par av dem i hodet ville ikke vært dødelig.
Men når det er fem meter sten som ligger på taket, så raser det inn.
Uheldigvis omkom mange i Pompeii
fordi taket raste ned på dem der de søkte ly.
Da arkeologene gravde seg gjennom pimpsteinen
fant de levninger av omkomne som ennå var der.
Utbruddets første ofre.
De var begravd i stein,
og derfor kunne man ikke ta avstøpning av dem.
Kun bena ble plukket opp.
Flyktningene omkom ikke innendørs.
Likene ble funnet i en hage oppå pimpsteinen.
De overlevde den utbruddsfasen.
Men de forlot aldri Pompeii.
Sosiologen Robert Meyer
er ekspert på beslutninger i krisesituasjoner.
Det kan være verdifullt å undersøke hvordan folk tenker
når de føler at de er i fare.
Evakuering beordres.
Vi bruker kognitive erfaringer, eller tommelfingerregler,
som normalt fungerer bra i hverdagen.
Men når uvanlige hendelser inntreffer settes de ut av spill.
Denne orkanen har nå nådd kategori fem.
Vi kan ikke betone nok hvor alvorlig situasjonen er.
Når vi er truet,
er vårt instinkt å holde oss til det som føles trygt.
Sikkerhet assosieres med hvor vi bor og hvor våre eiendeler er.
Jeg oppfordrer alle innbyggere om å komme seg i sikkerhet.
Å bli værende er kanskje ikke det beste, men hva er alternativet?
Er det virkelig tryggere å forlate hjemmet
enn å bli værende?
Jo mer forvirret vi blir, jo mer sier hjernen "gjør ingenting".
Området er helt under vann.
Dette kalles "alternativ status quo".
-En hel familie er strandet. -Man blir paralysert.
De har nettopp innsett faren.
Vår instinkt sier oss da å ikke gjøre noe.
I Pompeii omkom alle som ble igjen,
inkludert de neste som skal undersøkes.
De yngste i gruppen.
Da pimpsteinen falt, ble flyktningene igjen.
For de yngste må det ha vært en fæl opplevelse.
Ifølge Maiuris fortelling
var dette en bondefamilie, og barna var brødre.
De ville ha vært fire til fem år gamle.
For å estimere alder fokuserer teamet på en bestemt detalj.
-Tenner. -Ja, man ser dem.
Tannlegen Alain Middleton
arbeider vanligvis med ofre for moderne katastrofer.
Som flystyrt og jordskjelv.
Men disse 2 000 år gamle tennene kan gi like mange opplysninger.
Det er mange fullt utviklede jeksler.
Disse røttene, for eksempel, er helt utvokst.
Så dette er ikke et lite barn?
Nei, de permanente tennene er vel videreutviklet,
så jeg vil si over fem år.
Her er det andre barnet.
-Her ser man definitivt tenner. -Ja.
Melketenner, hvor er de permanente?
De gjør det lettere å bestemme alderen.
Dette barnet virker litt yngre enn det forrige.
I dette tilfellet var Maiuris anslag korrekt.
De var små barn med hele livet foran seg.
For arkeologer som Kevin Dicus
er det en utfordring å forstå hvordan barna levde her.
Det er nesten ingen spor av dem i byen.
For et utrolig hus.
Den som bodde her, var en veldig rik
og innflytelsesrik aristokrat.
Man ser ikke ofte et atrium lagd av bare mosaikk.
Her er også en påfugl, symbolet på velstand.
Det er så vakkert og antyder komfort
og livsnytelse.
Dette var en voksenverden ment for å ta imot gjester.
Det fantes ingen områder spesielt for barn.
For å se hvordan de levde må man se nærmere etter.
En mur kunne være et sted der man skrev sitt navn
eller tegnet noe.
Her ser vi noen linjer på kryss og tvers. Det vises ikke hva det er.
Men her borte er det noe.
Nær bakken
kan man se stiliserte figurer av dyr eller mennesker.
Her ser man et dyr. Et enkelt rektangel representerer torsoen, og her er hodet.
De vertikale linjene nedenfor er bena.
Jeg vet ikke hvilken type dyr, men det er laget av et barn.
Slik graffiti laget av barn finnes over hele byen.
Barn i rike familier hadde også andre ting å leke med.
Ved nekropolen Porta Nocera
gravde jeg ut en grav, og der fant jeg
en samling av små dyr lagd av ben.
Det er en hund med valper.
Så fine.
Det var også små dyr laget av rav, som denne kua og soldaten.
Jeg fant også små vaser.
Alt dette var leketøy for barn.
Så vakre de er.
Disse, som er aldri vist på TV, ble funnet i en kvinnes grav.
Figurene var så dyrebare at hun beholdt dem hele livet.
Det er utrolig.
De er en tydelig påminnelse om at i år 79 e.Kr.
var det barn overalt i Pompeii.
Ifølge Maiuri
besto den andre familien av et ungt bondepar med et barn.
Barnet beskrives som deres slanke og underernærte datter.
Gå så langt ned du kan.
Barnet virker cirka like stort som de andre,
men her får teamet en overraskelse.
Klar.
Da fotograferer vi.
Tannlegen Alain Middleton
undersøker et av barna i gruppen flyktningene.
Dette bildet er interessant, for vi ser tenner.
Her i midten av bildet er det mye informasjon.
De fleste av tennene er uutviklet.
Her har vi en permanent tann som ikke er helt utviklet.
Den gir en god indikasjon på alderen.
Det er definitivt et barn.
Trolig mellom ett år og 15-16 måneder.
Melketenner utvikles i ulike stadier i barndommen.
Ei tann som ennå ikke er kommet opp av kjeven,
gir en god indikasjon på alder.
Det er interessant fordi små barn sjelden finnes bevart.
Ben sås ikke som en vitenskapelig kilde før ganske nylig.
De ble ikke lagret varsomt,
og knokler fra barn er ganske ulike voksnes.
Kanskje de ikke engang ble regnet som menneskelige.
Det er en fantastisk oppdagelse.
Det er det yngste barnet som kunne identifiseres av teamet i Pompeii.
Et barn som knapt kan gå, er en forbløffende oppdagelse.
Et så lite barn sinket sikkert gruppa.
Men de holdt sammen helt til slutten.
Ved en katastrofe blir enkelte mennesker egenrådige.
De agerer på egen hånd og flykter.
Det er vanligere å bli hos gruppen.
Det er emosjonelt bedre å være sammen med andre.
Vi passer også på hverandre.
Hvis vi ser en eldre person eller et barn,
tenderer vi til å bli og hjelpe.
Instinktet til å holde sammen er ofte så sterkt
at det overgår vår individuelle vilje til å overleve.
Lagene av pimpstein er så tykke
at vulkanologer tror de falt hele natta.
De som ble funnet over steinlaget, overlevde til morgenen.
Da inntraff et nytt trussel.
Det interessante med denne plassen
er at man kan se nøyaktig når utbruddet endret karakter.
Fra fasen med pimpstein til en glødende lavine, akkurat her.
Alt under dette laget er pimpstein
som regnet ned fra skyen
som hadde skutt opp til 30 kilometers høyde fra vulkanen.
Etter regnet av pimpstein begynte søylen å falle tilbake.
Den begynte i stedet å flomme nedover fjellsiden.
Da utbruddet avtok i styrke, falt søylen sammen av tyngdekraften.
Askeskyer og het gass, kalt pyroklastisk skred,
raste nedover Vesuv i over 160 kilometer i timen.
Man kan forestille seg
hvordan man har overlevd steinregnet
i troen på at man er trygg og at utbruddet er over.
Men det skulle vise seg å bli mye verre.
Da det glødende skredet raste nedover skråningene,
var slutten nær for alle som var blitt værende i byen.
Drøyt 80 ofre etter lavaskredet finnes bevart i gips.
-Er du klar? -Ja.
Dr. Lazer skal røntgenfotografere alle,
inkludert avstøpningene som er utstilt ved ruinene.
-Venstre hånd, takk. -Se hva vi får frem.
Jøss, se her.
Hva er det der?
Det ser overhodet ikke ut som ben.
-Det er metall. -Ja, absolutt.
Vi må ha et bedre bilde.
Ok.
Nå er det veldig skarpt. Se der.
Ser det ikke ut som en ring?
Man ser at metallet har korrodert.
Men ringens form vises fremdeles rundt fingeren.
Det er fantastisk.
For å finne ut mer om ringen
undersøker Kevin verdigjenstander funnet under utgravning.
Her er det vakre gullhalsbånd og gulløreringer med perler.
Mye av dette ble funnet nær likene.
Her er det vakre gullringer med edelsteiner
og også sølvringer.
Denne er litt ødelagt og ikke så perfekt som de i gull.
Jo mindre edelt metall,
desto mer korrodert er det. Som bronseringen her.
Og jernringene er enda mer anløpne.
Vår ring synes å ha tæret i stykker en god del.
Vi kan fastslå at det definitivt ikke er en gullring.
Det kan være en ring av jern eller kanskje sølv.
Den ovale formen er perfekt bevart, det tyder på at den hadde en edelstein.
Men resten av ringen er tæret med tiden.
Det er ikke et eksklusivt smykke
og ikke spesielt dyrt. Men det har en edelstein,
så det kostet nok en del.
Og det sier noe om personen.
Han var nok ingen rik aristokrat, men han prøver å si noe med den.
For ham var dette et svært personlig smykke.
Ringen ble båret med stolthet helt til utbruddet,
da alle disse verdigjenstandene plutselig ble verdiløse.
Ifølge Maiuris historie
ble den tredje familien ledet av en tjener som bar på en sekk med proviant.
I jakten på artefakter er liket av interesse for forskerteamet.
Du må nok senke den mer. Hva tror du, Julia?
-På høyre side. -Man ser hvor kulen er.
-Skal vi begynne med skulderen? -Ja, og deretter gå rundt
for å få mange vinkler.
Én, to, tre.
-Ingenting. -Nei, bare gips.
-Den er ikke der. -Nei.
Det er ingen spor av en sekk eller proviant.
Intet tyder på at dette var en tjener, som Maiuri hevdet.
Jøss, se på dette.
Men videre analyser avslører noe om offerets virkelige identitet.
Dessverre er det ingen tenner som vi kan undersøke,
så vi må anslå alderen ut fra skjelettet.
Vi ser leggen, foten og ankelen.
Her har vi platen som ikke er utviklet.
Denne personen var muligvis i tenårene.
Jøss!
I tenårene holder noen ben fortsatt på å vokse sammen.
Vekstplaten på den såkalte tjeneren avslører alderen da døden inntraff.
Denne tenåringen motsier
en av teoriene om gruppen som ikke klarte å flykte.
Det ble skapt en legende om ofrene, som er gjenfortalt lenge,
om hvorfor de ble igjen og døde. At de var for unge,
for gamle, for ubevegelige.
Vi forstår nå at det ikke var tilfelle.
Ja, absolutt. Vi ser en rekke ulike aldrer.
Fra svært unge personer
til eldre individer og personer i tenårene.
Det er et bredt utvalg av befolkningen.
Ja, fysiske begrensninger var ikke årsaken til disse personers død.
Det kan finnes mange grunner til at de ble igjen.
Undersøkelsene av den påståtte tjeneren- avsluttes med føttene.
-Er det negler? -Her er mellomfotben.
Du har nok rett. Det er negler.
-Se, her ser man en sko. -Ja, nettopp.
-Veldig bra bilder. -Virker som to rader av negler
nær hverandre.
Én, to, tre, fire, fem, seks, sju.
På røntgenbildet vises tydelig stifter
fra sålen til en godt laget sandal.
Det er neppe noe som en lavere tjener ville bruke.
Et av ofrene i kjøpmannens familie
gir også et hint om gruppens siste øyeblikk.
Man kan se at føttene er samlet.
Vi har en samling av stifter ved høyrefoten.
Venstrefoten har ingen, det tyder på en mistet sandal.
Å.
Man tenker seg en person som flykter fra en grusom skjebne
og mister en sko, men fortsetter likevel.
Det er et fengslende bilde av folk
som faktisk prøver å flykte fra verdens undergang.
Ved daggry på utbruddets andre dag
strømmet et enorm skred av lava nedover Vesuv
og gjennom Pompeii.
Flyktningene begravdes momentant.
For å finne ut mer
undersøker Kayla tre nærliggende ofre som begravdes samtidig.
Vi har ledetråder til hvordan de døde
hvis man ser på likenes stilling, med bøyde armer
dratt inn mot kroppen. Her er albuen bøyd,
som om han prøvde å beskytte ansiktet.
Bena er også bøyd ved kneet.
Vi vet fra moderne utbrudd at når lavaskred går gjennom landsbyer,
ser likene ut omtrent som disse her i Pompeii.
I 2018 fikk vulkanen Fuego i Guatemala et utbrudd
som resulterte i ødeleggende lavaskred.
Lik gravd fram fra asken hadde lignende stillinger
med armer og bein sammentrukket.
Et slikt skred er 200-300 grader varmt, slik at musklene øyeblikkelig tørkes ut.
Det gjør at de trekkes sammen og skaper denne stillingen,
kalt bokserstilling.
Likt en bokser som beskytter ansiktet med hendene.
Men det er egentlig uttørking av musklene
som gjør at kroppen trekker seg sammen slik.
De ble raskt dekket av skyen og stekt av de varme gassene.
Mange i gruppa har lignende stillinger.
De er sammentrukket av heten i de siste desperate øyeblikkene.
De burde ha rømt mange timer før, men gjorde det ikke.
De ble værende og så sin verden kollapse rundt dem.
Til slutt beslutter gruppen
at eneste sjanse til å overleve er å trosse elementene.
Men det var selvsagt allerede for sent.
Det som er igjen, er avstøpningene av flyktningenes dødsøyeblikk.
Det er svært uvanlig å få se mennesker i deres aller siste øyeblikk.
I enkelte tilfeller prøver man å beskytte seg selv.
I andre tilfeller strekker man seg etter noen som står en nær.
Vi kan se alt dette her, og det skaper en fengslende bilde.
Før undersøkelsene var gruppens identiteter
skapt av Amadeo Maiuri.
Kjøpmannen...
...bondedatteren...
...og tjeneren.
Forskergruppen har ikke funnet noe belegg for dette,
men et nytt bilde trer fram.
Vi vet at alderen strakte seg fra små barn
til tenåringer og opp til middelaldrende.
Vi vet litt om disse personenes helse.
Vi lærer sakte mer om hvem disse individene var.
Ved å aldersbestemme medlemmene i gruppen
har man også forkastet en annen teori om ofrene.
At de var for gamle, for unge eller for ubevegelige til å flykte.
Det vi ser her, er noe helt annet.
Ikke en eneste av dem synes å ha vært
i en slik tilstand at de ikke kunne ha flyktet.
Det var noe annet enn fysisk evne som fikk dem til å bli.
De tok en bevisst avgjørelse.
Det er viktig å innse at de ikke var passive,
men fattet beslutninger. Vi kan se dem på en ny måte.
Forhåpentligvis har vi gitt dem litt av livet tilbake.
Og gitt dem en stemme.
Jeg antar at det var viktig i romersk kultur å bli husket.
Selv om det ikke var meningen,
har deres fryktelige død på en måte gjort dem udødelige.
Tekst: Morten Skaug