"Spalnica, soba, kopalnica, kuhinja"
DEKLE IN PAJEK
Ja?
Drugo nadstropje.
Pomagaj mi s predali. –Takoj.
Živjo. –Kje si bila? –Parkirno mesto sem iskala, in ga našla pred vhodom.
Kako je oče? –Dobro.
Dober dan. –Dober dan.
Nehaj.
Pes bo spraskal vrata.
Imaš tudi zavese? –Ja.
Kje je Mara? –V kopalnici.
Dober dan. –Dober dan.
Pa pecivo? –Tudi to imam.
V kopalnici je plesen.
Plesen in dojenčki, ki jokajo. –Živjo. –Imaš herpes? –Ja.
Izvoli darilo. –Načrt! Hvala.
Zdaj boš še ti dobila herpes.
Te še boli? –Ne.
Žal mi je.
Nehaj.
Pred enim letom sva bili na izletu s kolesi. –Tako je.
V nekem mestecu sva se ločili.
Povsod sem te iskala. Po ulicah in kavarnah.
Zagledala sem vodnjak.
Sedla sem poleg njega in zamižala. Voda je tiho žuborela.
Kmalu bi zaspala.
Nenadoma se je pojavil kup otrok. Skakljali so in se smejali.
Nekateri so prisedli, kot da sem z njimi. Lepo je bilo.
Sedela sem in jih poslušala. In se vprašala, kje si.
Nenadoma je vse utihnilo. Otrok ni bilo več.
Kot bi jih vodnjak vsrkal.
Voda je še naprej tiho žuborela.
Veter je raznašal drobne kapljice, kot da jih nikoli ni bilo.
Nikoli.
Takrat si me našla.
Ja, takrat sem te našla.
Sedela si v kavarni in kadila.
Od daleč sem te opazovala.
Lepa si bila. Svobodna in lepa.
Imaš krpo?
Pusti to.
Mi pomagaš v kopalnici? –Dobro.
Markus ne bo pomagal? –Kmalu pride s kavčem.
Si lahko umijem roke?
Hvala.
Daš še meni eno? –Hej, Jan. Greš?
Kaj počneš?
Kdo si? –Eleni.
Tu stanuješ? –Ja.
Si risarka? –Ja.
Nam boš pomagala pri čiščenju? –Ne. –Boš pecivo? –Ja.
Stanuješ zgoraj ali spodaj? –Spodaj.
Mi pomagaš z zavesami? –Ja. –Od kdaj živiš tu?
Mi daste kladivo?
Izvolite. –Hvala. Kako vam je ime?
Tu je res precej plesni. –Na fugah? –Ja.
Astrid. –Se da to odstraniti? –Z nožem za preproge.
Ga imate tu? –Ne.
Bedak.
Kdo pa si ti? –Kira.
Kira mi pomaga čistiti. –Sem sta se skrili. –Dober dan.
Dober dan. Karen, od spodaj. –Z dojenčkom? –In psom.
In z mačko. –Ja, in z mačko. –Dober dan. –Dober dan.
Bivša stanovalka jih je večkrat čuvala, zato sem prišla. –A, tako.
Živjo. –Živjo. –Kako je tebi ime? –Lisa.
Za dobrososedske odnose.
Mačka se igra z dojenčkom.
Kdo pa si ti? –Moja cimra.
Se bosta skupaj vselili? –Ne, samo jaz. –Omara je na mestu.
Maje se. –Tla niso ravna.
Spodaj je še ena. Od bivše stanovalke. –Je bila simpatična?
Ja, stevardesa je bila. –Je zdaj odletela? –Ja.
Ti pa si priletela? –Ja.
Danes imamo žur. Pridi še ti. –Z malim je težko. –Oglasi se.
Je tudi pri tebi plesen? –Ja, v kopalnici.
Imaš slučajno nož za preproge? –Ja, prinesla ga bom. –Hvala.
Mačka je opraskala dojenčka.
Zdaj je dojenček mrtev.
Pustim to na stopnišču? –Lahko.
Si to ti naredila? –Ja. –Na računalniku? –Ja.
Ko sem hotela to natisniti, je PDF razpadel. –Razpadel? –Ja.
Vse črke in črte so bile pomešane.
Lepo je bilo. Pomešani znaki.
Črke niso več tvorile besed.
Zaprla sem ga in ga spet odprla. Vse je bilo spet normalno.
Črke so spet tvorile besede, črte pa načrt stanovanja.
Spet sem zaprla in odprla, v upanju, da se bo vse ponovilo.
Pa se ni. Niti enkrat.
Mislila sem, da se PDG datoteke ne morejo spremeniti. –Napaka je bila.
Jan? Greš?
Krvaviš.
Maje se.
Lisa je imela kot otrok vneto oko.
Na oči sem ji dajala vrečke čaja.
Mirno je ležala. Ni se ganila.
Namesto oči pa je imela vrečke čaja.
Nato je zaspala. Nenadoma je bilo vse tiho.
Kot da ne diha več.
Potem sem vstala in odšla.
V dnevno sobo? –Ja.
Mi boš pomagal nositi? –Jaz? –Ne bo dolgo trajalo.
Hvala lepa. Adijo. –Adijo.
Živjo.
Nož za rezanje preproge.
Pa pri tebi? Se kdo vseljuje?
Dojenček joka.
Nič ne slišim. –Ja, joka.
V dnevno sobo? –Ja.
Živjo. –Živjo. –Rumena?
Barva zavisti. –In norosti.
Karen, vaša nova soseda. –Markus, sosed in suženj.
Tak bi mi prišel prav.
Izvoli. –Super. Zdaj se lahko začnem boriti s plesnijo.
In ubiješ sužnja. –Irina se bo vselila v nedeljo.
Vprašala je, ali ji bova pomagala nositi. –Boš pomagal z mizo?
Seveda.
Boš posesal te smeti, dragi suženj? –Z veseljem, gospodarica.
Mama!
Nehaj.
Iti moramo.
Nehaj.
Pes je zgrizel kabel.
Lulat moram.
Nehaj.
Zdaj vse varovalke delajo. –Ja.
Dojenček joka.
Tako je.
Zdaj joka.
Škoda, da se ne vseljuješ ti.
Zabavali bi se.
Adijo. Srečno s selitvijo. –Hvala.
Zakaj si Kiro polila s kavo?
Tudi psi so včasih žejni. –Predalnik je spraskan.
Res je.
Tako, če me boste še potrebovale.
Jerzy Kowalski. –Jurek.
Jurek. Hvala.
Torej, nasvidenje, Astrid. –Nasvidenje, Jurek.
Adijo.
Adijo. –Lahko jutri začnemo malce pozneje? –Ja.
Najprej grem po nakupih. –Super. Napisala ti bom sporočilo.
Tudi ti prideš jutri? –Ne.
Dobro, mogoče se vidimo pozneje. –Bom videl. –Veselo bo.
Gredo škatle dol? –Ja.
Dober dan.
To prepušča zrak. Še kaj? –Ne.
To je 3,90.
In 10. –Hvala.
Nasvidenje. –Nasvidenje.
Mi boš pomagala?
Je to moje? –Nisem vedela, da to še imam.
Pobarvala si jo. –Vem.
Je nočeš več? –Raztrgana je.
Tudi kot otrok si imela jakno s puhom. –Ja.
Rekla sam ti, da so notri ptički. Da jih lahko slišiš, če si tiha.
In da če potegneš pero ven, ptica pogine.
Si ga kdaj potegnila ven? –Ne. –Si.
Ampak od takrat nisi marala jakne.
Mislila si na ptico, ki je notri mrtva.
Lahko pomagaš? Najprej vrata.
Ves čas nekaj zlaga. Kot avtomat. –Res je.
Nedavno sem jo videla v kavarni s prijateljico.
Zelo živahna je bila. Kot da je druga oseba.
Mi boš pomagal?
Ljudje vsak hip pridejo.
Vedno se spomnim tega, ko jo vidim. Tistega njenega nasmeha.
Bi nahranila mačko?
In veselih oči.
Sprašujem se, kako takrat zveni njen glas.
Ste drozg? –Slavček.
Pojem, ko vsi spijo, tako da moja lepota pripada samo meni.
Lepote ni mogoče ohraniti. Niti slavčkove.
Glej, kraljica je vstala s prestola. –Modra kri mi je udarila v glavo.
Razumem. Prideta eno pokadit? –Kraljice ne kadijo.
Zadnjo, v troje. Na mojem balkonu. –Pakirati moram.
Vsak hip pridejo ljudje.
Jaz pridem. Omaro boste obvladali tudi brez mene.
Hamid! Nehaj. Ni smešno. Nehaj!
Tišina!
Že grem. –Spim. –Jaz pa ne.
Čaj? –Si videla mačko? –Ne.
Je pobegnila? –Ne vem, kje je.
Živjo, Kerstin. –Živjo, Markus.
Sosedino mačko hranim.
Brez očal? –Razbila so se.
Imaš tu …
Kerstin bo kokoš. –Ti pa sneženi mož. –Ja.
Jaz bom sneženi mož. –Skupaj sta snežena kokoš.
Ti si Indijanka.
Od nekdaj si želim kokoš.
Mi boš kdaj znesla jajce za zajtrk? –Seveda.
Kolikor jih hočeš. –Topla, okrogla jajca.
Topla, okrogla jajca.
Sranje! –Kdaj se vrneta? –Naslednji teden.
Ga boš pogrešal? –Ja. –Je vse v redu?
Vrata so se zaloputnila. –In steklo se je razbilo.
Nora se je zbudila.
Kdo živi tu? –Kramerjevi. Na dopustu so.
Markus jim hrani mačko. –Saj res, mačka.
Mogoče je zgoraj pri ge. Arnold. –Ja. –Zakaj?
Mačke nekaj dni ni bilo.
Potem so jo našli. –Pri ge. Arnold. –Pri ge. Arnold? –Ja.
Soseda je v njeni vrečki iz trgovine videla hrano za mačke.
Čeprav nima mačke. –Pralni stroj je znorel.
V šoku je zaradi tvojega perila. –Prej v ekstazi.
To je Nora, moja cimra. Kraljica noči.
Podnevi spi.
Ponoči se neslišno smuka po stanovanju.
Vsak drugi dan se ob mraku ukvarja s športom.
Tema je njena druga koža. Noč najboljša prijateljica.
Sončna svetloba pa smrt.
Kaj se je zgodilo? –Astrid je razstavila omaro. –Živjo.
Živjo. –Na mojih vratih je bila. –Tu je!
Hvala.
Adijo.
–Zdaj je tudi on kokoš.
Tako je. Zdaj je tudi on kokoš.
Je soseda v vreči ge. Arnold našla mačjo hrano? –Ja.
Od takrat je stalno mislila, da je mačka zgoraj pri ge. Arnold.
Ves čas je mislila na to. Ponoči se ji je zdelo, da sliši mijavkanje.
Nekoč je šla k hišniku, ker ima ta ključe vseh stanovanj.
Smejal se je in rekel, da je nora.
Vseeno je šel v stanovanje ge. Arnold in našel mačko.
Ja. Vzel jo je in vrnil sosedi.
Naslednji dan je na stopnicah srečala Arnoldovo, ki se je skušala nasmehniti,
ampak je imela solzne oči.
Nato je neslišno izginila v svojem stanovanju.
Boš vzela ven moje perilo?
Ja. –Ponoči včasih mislim na go. Arnold.
Kako sama sedi v svoji veliki sobi in misli na mačko.
In na veliko posteljo. Nepomečkano v prazni sobi.
Greste?
Živjo. –Živjo, Emma.
Adijo, Mara.
Adijo. –Se vidiva jutri. –Ja.
Adijo.
Tvoj piercing. –Ven sem ga potegnila.
Zdaj imaš luknjo pod ustnico. Lahko tako piješ vino?
Seveda.
Nehaj.
Sicer se bo razširil.
Mojster je tu. –Pa si le prišel. –Kdo je to?
Danes je pomagal pri Lisi.
Včeraj se je zgodilo nekaj smešnega.
V svoji sobi sem bila, ko je Lisa sedela na stranišču. –Ni papirja!
Že grem. Vprašala me je, ali ji lahko prinesem en zvitek.
Jaz pa sem šla mimo vrat.
Od leve proti desni. Z njene strani.
Še drugič sem šla. Vrnila sem se, z desne proti levi.
In še tretjič.
Lisa se je morala smejati.
Ko sem šla drugič mimo, ni gledala.
Za hip je mislila, da sem šla dvakrat z leve proti desni.
Vmes pa se nisem vrnila. Kot duh.
Si predstavljaš?
Zato se je tako smejala.
Tudi Markus se bo kmalu priselil.
Živjo. –Živjo.
Še eno pivo? –Ja.
Tudi zate? –Ne.
Takoj se vrnem.
Lahko jaz dobim eno?
Ja.
Hvala.
Dobro jutro. –Živjo. –Dobro jutro.
Pa oče? –Ni imel časa.
Si mu rekla, naj ne pride? –Se ti meša?
Bomo videle. Mogoče vseeno pride.
Kava? –Lahko.
Živjo. –Živjo.
V okno sem se udarila. –Dobro jutro. –Dobro jutro.
Zdaj imaš tudi ti herpes. –Hvala. –Da ne boš pozabila name.
Izvoli, sama sem jo vzgojila. –Hvala. –Lepo.
Je kombi tu? –Ne, Jureka še ni.
Moja obleka. –Napiti se hoče.
Boš vzela tudi lestenec? –Ja.
Boš prinesel lestve?
Tudi garderoba gre. –Vem. –Mi boš pomagal nositi? –Ne.
Polna si muck. –Papirnati robček sem oprala.
Trapasto. –Kava? –Ja.
Je bil žur dober? –Ja.
Nesemo tudi pomivalni stroj? –Ja, moj je. –Ti pomagam? –Ne.
Sme Lucky v tvojo sobo? Do avta moram. –Ja.
Upam, da Irina bolj sproščeno pospravlja posodo. –In zdrži s tabo.
V tej luknji boš ostala, dokler ne crkneš. –Jebi se.
Potem že. Najprej se bom izselila.
Kaj delata?
Imaš na čelu madež?
Kaj rišeš?
Lisino novo stanovanje. –Si arhitektka? –Ja.
Nisi. –Res je. Nisem.
Kaj si? –Lažnivka.
Risarka.
Si ti to naredila? –Ne, neka punčka v Lisinem novem stanovanju.
Nas bo Lisa obiskala? –Zagotovo.
Nocoj sem nekaj sanjala.
V mestu sva se srečali. Dobro si izgledala.
Starejše, ampak dobro.
Pogovarjali sva se in se smejali.
Rekla si, da si napeta.
Dvignila si majico, in masirala sem te.
Ramena in hrbet.
Nato sem opazila, da nekaj smrdi. Da ti smrdiš.
Da so tvoja oblačila in tvoja koža umazani.
Hotela sem se te nehati dotikati, ampak nisem mogla.
Nadaljevala sem, kot da se ni nič zgodilo.
Ampak ti si opazila, da je nekaj drugače.
Pogledala si me.
Poskusila si se nasmehniti.
Ampak imela si solzne oči.
Potem sem odšla.
Imam odeji za pohištvo.
Živjo. –Živjo.
Udarila sem se. –V okno. –Ja.
Pri močnem vetru se odpre. –Živjo. –Živjo.
Zakaj imaš lasuljo? –Modra kraljica je. –Ker je nora.
Živjo.
Pazite. –Živjo. –Živjo.
Kaj je s tvojimi čevlji? –Škripajo.
Pojejo.
Verjetno zračne blazinice ne delujejo več. –Res? –Pridite.
Pogledal bom to okno.
Ko sem nosila Liso, sem pogosto sanjala, da mi izpadajo lasje.
Nekega dne sem si jih ostrigla in naredila lasuljo.
Za primer, če mi res izpadejo.
Ko sem to sanjala, sem vstala in jo pogledala.
Kako mirno leži tam.
Kot kakšna živalca.
Tega ne sanjaš več? –Ne.
Tega ne sanjam več.
Živjo. –Živjo.
Tako zgodaj, slavček? –Moje gnezdo je zasedeno.
Si spet pripravljena na let, lepa ptica? –Na padec.
Pa Markus? –V kleti je. –Boš spakirala tudi to?
Mi boš pomagala?
Mama!
Bomo nesli tudi klavir? –Ne. Ta je sobaričin.
Sobaričin? –Prej je stanovala tu.
Pogosto sem poslušala, kako igra. Kot duh.
Kot prijateljica mi je bila.
Ni delala v hotelu? –Točno.
V restavraciji. Ampak ji ni bilo všeč.
Ni marala govoriti z ljudmi.
Ko so ji naročali, je bila živčna, pa je vse pozabila.
Zato so jo prestavili na sobe.
Preverjala je, ali so dobro očiščene.
Sprva ji je bilo všeč, ker ji ni bilo treba govoriti.
Sčasoma pa se je začela dolgočasiti,
pa je hotela sama čistiti sobe. To ji je bilo najljubše.
Kadarkoli je vstopila v neko sobo, je bilo nekaj drugače.
Pohištvo je stalo drugače. Soba je imela drugačen vonj.
To ji je bilo vznemirljivo. Nekega dne so jo odpustili.
Zelo je bila žalostna. Tičala je v sobi in komaj kdaj igrala.
Nenadoma je izginila. –Kam?
Na ladjo za križarjenje. Tam je v miru čistila sobe.
Od takrat klavir stoji tu. –Njene stvari pa so v škatli v kleti.
Mogoče je še vedno na ladji in ponoči misli na svoj klavir.
Kako stoji v njeni sobi. Kako nekdo igra nanj.
Mogoče se nekega dne vrne. –Mogoče.
Živjo. –Kaj počneš tu?
Vrata so bila odprta. –Nam boš pomagal? –Lahko.
Oprosti.
Si dobro spal?
Kdo si ti? –Jan.
Tvoja cimra je rekla, da si tu. –Je že budna?
Ne pa tudi oblečena.
Mislim, da bi ti bila všeč.
Je spal pri njej? –Ja.
Smrdiš.
Vsak cvet ima svoj vonj.
Zdaj ne smrdiš več. –Ti si moj dezodorant.
Ti pa moja vrtnica.
Živjo.
Kaj je s sesalnikom? –Pes ga je ugriznil. –Kira. –Ja.
Živjo. –Živjo. –Lahko prižgem eno? –Ja.
Izvoli.
Od tod vse izgleda drugače. Prišla je muhica.
In nam leti okoli ušes.
Kje imaš piercing?
Ti brez očal, jaz brez piercinga.
Manj je več.
Paziti moramo, da ne bo preveč.
Pa tudi premalo ne.
Škoda. –Kaj? –Da se seliš.
Ne selim se. –Markus!
Lagala si. –Lažem, ne da bi trenila.
Jaz pa delam kapljice, ne da bi odprla ust.
Bravo. Še enkrat. –Ne. –Prosim.
Ne. Bivši me je zapustil, ker sem stalno spuščala vino skozi luknjico.
Razumem.
Zakaj bi jo ti zapustil? –Ker je nemirna.
Ves čas bi me primerjala z drugimi in se spraševala, ali sem vreden.
Vedno bi se bal, da jo bom izgubil.
Sčasoma bi jo začel primerjati z drugimi ženskami.
Da bi se ji maščeval.
A to ne bi bilo dovolj, pa bi jo ubil, da bi se lahko zaljubil v drugo.
A bi si želel, da ni mrtva. Da bi bila lahko skupaj nora.
Za vedno. To bi bilo normalno zame in zanjo.
Ona pa bi občasno spustila vino skozi luknjico pod ustnico.
Kapljica bi stekla po tvojih lepih prsih.
Ona pa bi z veliko ljubezni na njih ugasnila cigareto.
Tega ne bi niti začutil. Ne bi me bolelo.
Ker bi ona to naredila s toliko ljubezni.
Veš, zakaj sem sinoči prišel na žur?
Si me hotel videti?
Mislil sem … –Da si mi všeč?
Tu je muha.
Nisi mi všeč.
Mogoče pa si všeč muhi.
Zdaj je mrtva.
Nikomur več nisi všeč.
Nam boš pomagal sneti karnise?
Vse se bo polomilo.
Zdaj sem jaz duh. –Tako je.
Zdaj si duh.
Gre? –Šarnir se je zataknil.
Nekatera okna nočejo biti zaprta.
Prisiliti jih moraš. –Potem glasno zavpiješ.
Zelo predirljivo. Da vsi znorijo.
In s pestjo razbiješ steklo.
Potem je spet tišina.
Okno pa je odprto.
Dokler ne pride nekdo in ga popravi.
Takrat pride neka roka.
Poboža njegovo roko.
Njegova ramena.
Njegov vrat.
Dokler on ne otrpne, in za vedno pusti okno.
Potem je okno srečno. On pa tudi.
Padla mi je.
Nedavno, ko sem ti pisala e-pismo, se je zgodilo nekaj čudnega.
V e-pismu se je nenadoma pojavil nagrobni križ. –Križ? –Ja.
Pomotoma sem stisnila neko kombinacijo tipk. T in Alt.
Seveda sem ga takoj zbrisala. In znova poskusila to kombinacijo.
Spet se je pojavil nagrobni križ.
Ampak zdaj tisti, ki sem ga hotela.
Si ga spet zbrisala? –Ja. Spet sem ga zbrisala.
Sicer bi mi poslala križ.
Ali dva.
Čudno.
Nikoli nisem imela občutka, da si moja mama.
V okvari je.
Sobarica ne bo hotela svojega klavirja?
Ne, zakopala ga je tu.
Ta soba je njegova krsta.
Kje so odeje? –Tu. –Sem jih prinesi. –Takoj.
To bom jaz uredil. –Samo pralni stroj bo pogledal.
Jaz ga plačujem. –Zakaj vse nosite dol? –Selim se.
Zakaj? –Zato.
Zakaj se seli? –Ker si naporna. –Vrni mi to!
Ne. –Ja. –Ne. –Ja.
Od tega dobiš raka.
Emma! –Bi šlo tiše? –Pusti!
Tišina!
Zakaj nikoli ne pride iz sobe?
Ker nima kože. Ne more se zaščititi. –Ni žalostna tako sama?
Ja, žalostna je. Hrepeni po ljudeh.
Ampak se hitro stopi z njimi. Kot tekoča lava.
Ločitev tako boli, da se zlomi.
Zato ostaja v temni sobi, dokler se nekega dne ne bo več prebudila.
Do takrat pa bo čutila samo samoto, željo in bolečino.
Nič drugega.
Imaš ključ? –Pa res, mačka.
Izvoli.
Markus je zgoraj razbil vrata. –Ja.
Včeraj med zračenjem.
Dobro, pogledal bom.
Daj mi izvijač.
Hvala. –Prosim.
Odeji.
Zdaj spet dela. –Ja, spet dela.
Všeč si mi.
Noro bo zbudila.
Živjo. –Živjo. –Prinesi mi steklenico.
Steklenico!
Hvala. Kako ti je ime?
Grem. –Tvoje ime? –Jan.
Adijo. –Ostani. –Ne.
Ostani!
Mi prineseš srajco?
Sama jo vzemi.
Veš, zakaj te je pripeljala k meni? –Ne.
Včeraj sem bila na fitnesu.
Sedela sem na neki napravi in delala vajo.
Ves čas sem gledala v isto smer, ker sem ponavljala vajo.
Pred mano je bil neki moški. Morala sem ga gledati.
Čeprav nisem hotela. Lep je bil.
Njegova koža. Način, na katerega se je premikala.
Njegovi lasje … Bilo mi je jasno, da bom doma mislila nanj.
In da bom to sovražila.
Hotela sem pogledati stran, ampak nisem mogla.
Morala sem ponavljati vajo.
K meni te je pripeljala, da bi me mučila.
Ve, da bom potem mislila nate.
Na tvojo kožo. Na tvoje lase.
Tvoj vonj.
In da ne bom spala, dokler ne pride in me zbudi.
Da bom lahko mislila nate.
Kadarkoli se zbudim, se čudim, koliko je takih kot ti.
Ampak vas najde. In pripelje k meni.
Nehajta! Emma!
Dovolj. Nehajta.
Dovolj. –Emma. Pridi.
Živjo. –Živjo.
Markus! –Ostani. –Markus?
Sta znorela? –Ne gre glasneje? –Utihni.
To ni zabavno. Nabaši se z uspavalnimi tabletami.
Tega nikoli več ne ponovi. –Ne, zapri. –Emma, kaj delaš?
Nehaj!
Pusti me. –Pojdi!
Nehaj.
Kaj počneš?
Ko sem bila majhna, je bil v moji sobi pajek. Tik nad posteljo.
Ko ga je hotela mama odstraniti, sem začela vpiti.
Mama me je vprašala, kaj je.
Rekla sem ji, da pajek pride vsak večer. In šele takrat zaspim.
Ga je pustila? –Ja.
Toda nekega dne je izginil. Ostala je samo mreža.
Potem je tudi ta izginila.
Gresta?
Iti moramo.
Odkar sem na ladji, se mi vrti. Ves čas.
Čudno, da ne padem. Da nihče ne pade.
Sprašujem se, zakaj se svečniki v salonu ne prevrnejo.
Zakaj vaze ne padejo z miz.
Zakaj se lestenci ne razbijejo ob zid.
Tu je vse kot magnet.
Kot da neka skrivnostna sila drži stvari na mestu.
Sila ladje.
Ta kot ponosni dvorec drsi skozi valove. Skozi sanje.
Moje sanje, iz katerih se prebudim.
Ker mi sonce bode oči.
Tudi v morje poseže.
In tako stojim, mirno.
Ladja pa še naprej pluje po bleščeči vodi.
Šele ponoči lahko zamižim. Počasi me zaziblje v spanec.
Takrat si predstavljam kite, morske zvezde, morske vetrnice
in vsa prekrasna bitja, nad katerimi lebdim.
Predstavljam si, da bom nekega dne potonila
v to mračno cesarstvo tišine, ki me kliče.
Ampak do takrat se opotekam po hodnikih, salonih in kabinah.
In se sprašujem, ali kdo vidi, da se vse ziblje.
Mogoče potniki, ki pridejo in gredo.
Ostanejo kot sledi v moji mračni glavi.
Samo galebi so vedno tam.
Moji prijatelji tam nekje. Grdo vreščijo.
Mislim na svoj klavir. Zamišljam si, da nekdo igra.
In spremlja pesem galebov. Gledam morje.
Z nasmehom na obrazu.
Ker si zamišljam, da nekdo stoji poleg mene.
Nad nama je mesečina.
In tako stojiva.
In poslušava krik galebov. Kot bi peli pesem.
Posebno pesem. Pesem samo za naju.
Prevod MEDIATRANSLATIONS
TVRip - DrSi Priredil metalcamp
Tehnična obdelava DrSi Partis