Kapcsold be!
Hódítsd meg a tengert!
145-nél jár.
Ez a normál pulzus duplája.
Az elmúlt év során
a hosszú élet titkát kutattam.
Megpróbáltam valahogy megállítani az időt.
De bármit is teszek, az öregedés és a halál végül győznek.
Szóval mitévő legyek?
Megkötözöl.
A szerződésben ez nem szerepelt.
Roppant vonzó.
Jól van, Chris. Erre tesszük a súlyokat.
Mint látni, ez az, amit teszek ellene.
Ezt a divatkatasztrófát úgy hívják: korszimulációs öltözet.
Az MIT-n tervezték,
pontosan a testalkatomra szabva.
A gumikötelek korlátozzák a mozgásomat.
És 13 kilóval többet fogok cipelni.
A cipőben pedig az egyensúlyom billen ki.
Mindezt azért teszem, hogy megtapasztaljam,
miként funkcionál majd a testem 50 év múlva.
Kíváncsi vagyok, milyen leszel 87 évesen.
A feleségem, Elsa, gyanúsan lelkes.
Valld be, hogy tetszik…
- Hagyd magadon! - Randira is felvehetem.
„Ne a tűzoltóruhát vedd fel!
- Inkább a korszimulációsat!” - Igen!
Meglepő módon a hosszú élet titkát kutató tudósok szerint
a kulcs nem az, hogy küzdünk az öregedés ellen, hanem az,
hogy elfogadjuk.
El fogja veszíteni a hallását.
Röhejesen festesz.
A fiatalság hajszolása helyett megtanulom, hogyan öregedjek.
Egy kicsit a látása is romlani fog.
Mellesleg, nagy szívás.
Szia, Chris!
Brutális.
- Hogy érzi magát? - Öregnek.
Jól van, jövünk!
Próbafelvétel!
Annyit tudok, hogy 50 évet fogok előre ugrani az időben,
és három napot egy nyolcvanéves bőrében töltök.
Fáradjanak a recepcióhoz!
E különös kísérlet szülőatyja dr. BJ Miller.
A palliatív ellátás világhírű szakértője.
Munkájának középpontjában az az átalakító erő áll,
amit az öregedés és a halál elfogadása jelent.
A halál lehetőség.
Megváltoztathatjuk, hogyan tekintünk rá, mihez kezdünk vele, hogy játszunk vele.
Chris ebben a rendkívüli kísérletben fog részt venni.
Készen állsz, öreg?
Nem tudom. Kérdezd meg három nap múlva!
Vakmerően új dologra vállalkoztunk.
A művészet és a tudomány kombinációjával
páratlanul hiteles világba repítjük Christ.
Egy nyugdíjas közösséget építettünk fel.
És a Sunset Pinesban töltött harmadik napon…
…meggyilkoljuk Chris Hemswortht.
HATÁRTALANUL CHRIS HEMSWORTHSZEL
Lassíts! Miért vezetsz ilyen gyorsan?
Mindjárt ott vagyunk.
Nekem kellett volna vezetnem.
Dehogy!
Nem látok, nem hallok.
Üdvözöljük a Sunset Pinesban!
Ez lesz az új otthonom.
ELFOGADÁS
Egy új barát.
Végre itt vagyunk. Régóta várok erre.
Most végre legyőzhetem az öregedést.
Helló!
Mennyire lehet nehéz?
Chris nem aggódik, de alábecsüli az időskor kihívásait.
Szerintem menekülőre fogja, amint teheti.
ELSŐ NAP HÁROM NAP VAN HÁTRA
Megjöttünk.
Oké!
- Elsa. - Nem látsz?
Hová megyünk?
- Ezt nézd! Helló! - Hogy vannak?
Chris! Nagyon örvendek.
Én is örvendek.
BJ vagyok. Milyen az öltözék?
Nehéz és lelassít kicsit, de…
- Ez volt a cél. - Ez volt.
Ez az alámerülés első része.
A második pedig ez a hely.
A Sunset Pines.
Egy idősek otthona, amit direkt magának építettünk.
Rendben.
Egy három napon át tartó színjátékról van szó.
Egy kicsit szürreális lesz.
De a szürreálisban van valami valóságos.
Az idősek, akikkel találkozni fog, nagyon is valóságosak.
Azért vannak ott,
hogy Chris összebarátkozzon velük.
De Sunset Pines személyzetét színészek alakítják.
Úgy bánnak majd Chrisszel, mintha 87 éves lenne,
követve a szerepüket.
Elnézést, dr. Miller. Isten hozta,
Mr. Hemsworth, a Sunset Pinesban, ahol kiélvezünk minden egyes napot.
A nevem Sofia, ápoló vagyok.
Körbevezetem,
ezért kérem, most búcsúzzon el!
- Akkor szia! - Szia!
Jól van.
Sétálni szeretne, vagy kéri a széket?
- Sétálok. - Rendben.
Szükség lehet egy kis időre a beilleszkedéshez itt,
Sunset Pinesban.
Teljesen normális, ha az elején
nem találja a helyét, de biztosíthatom,
hogy a közösség befogadó és barátságos.
Ott van a korlát. Kérem, fogja meg!
Ez az, jól van. Minden rendben?
Igen, kösz.
- Joy intézi a bejelentkezést. - Jó.
Utána elkísérik a szobájába.
Őrült ez a kísérlet.
Próbálom feldolgozni, de…
Nagyon furcsa.
Szia, Joy!
Mr. Hemsworth, az új lakó.
Helló, Mr. Hemsworth!
Üdv a Sunset Pinesban, ahol kiélvezünk minden egyes napot.
Beviszem az adatait a rendszerbe.
Megbocsát egy pillanatra?
Szükségem lenne a…
Az öltözet egyszerűen borzalmas, nagyon kényelmetlen.
Minden nehéz.
Úgy érzem, korlátok között mozgok.
Aztán ott a gyenge látás, hallás,
20-30 százalékát nem értem, amit mondanak.
Kérem, nézzen egyenes a kamerába! Meg is van.
Elszigetelve érzem magam, mert mindenből
ki vagyok zárva.
Hogy van?
Tessék?
- Hogy van? - Elnézést.
Egy kicsit dezorientált vagyok.
Nem látok, nem hallok rendesen.
- Ez volt a cél, nem igaz? - De.
Főként azért végezzük el vele ezt a kísérletet,
mert járványszerű méreteket öltött a tagadás,
az öregedés és a halál tagadása. És ez stresszt okoz.
Árt a vérnyomásunknak, a hormonháztartásunknak,
a neurokémiának.
Közvetlen fiziológiai hatással van
a testünkre. A stressz pedig megrövidíti az életet.
Egyre több tudományos tanulmány jut
arra a következtetésre, hogy ha elfogadjuk a valóságot,
ha szembe tudunk nézni azzal, hogy idősebbek leszünk,
akkor boldogabb leszünk, sőt akár még tovább is élhetünk,
nem csupán néhány nappal, de hosszú évekkel.
Bizony.
Logikusan hangzik?
Úgy látom, meg is van.
Kinyomtattam az igazolványát.
Kérem, ellenőrizze az adatokat,
születési évet, nevet!
Igen, a nevemet jól írták. De ez a fotó…
Mi történt velem?
Az ott maga. Egy csodás vén fickó.
Hát…
Kemény 50 év lehetett.
Segítsek a nyakába akasztani?
Áthúzom azon a hatalmas fejemen.
Igen!
Meg is van.
Most már hivatalosan is új lakónak számít. Michael!
Mr. Hemsworth, Michael vagyok, ápoló.
- Helló! - Üdv Sunset Pinesban!
- Kösz! - Ahol…
Ahol kiélvezünk minden egyes napot. Jó lett a fotó!
Hová megyünk?
- Kilences szoba, Lucfenyő. - Lucfenyő.
- Lucfenyő? - Szépek itt szobák.
A következő napokban előrepörgetjük Chris életét
ötven évvel, és felgyorsítjuk az öregedését.
Szereti a krokettet?
- Nem igazán. - Rendben.
Így egy kicsit belekóstolhat, nem csak elméleti szinten,
de zsigeri módon átérezheti, hogy milyen
megöregedni, valamint megtapasztalja azt is,
hogy milyen az élet végére érni.
Kitartás, Fred!
És innen csak egyre furcsábbak lesznek a dolgok.
Figyelem, hölgyeim, friss hús érkezik.
Gyerünk, Chris!
Nagyon kellemes lesz itt.
Barátságos hely.
Isten hozta!
Hogy van, Fran?
Mindjárt visszajövök! Vigyázzon ezzel a nővel!
Rafinált kártyás.
Én nem szoktam kártyázni.
Vigyázzon vele. Ian!
- Jó napot! Hogy van? - Üdv, isten hozta!
Mászkálhat, amerre kedve tartja.
Kivéve oda, azzal ne törődjön!
- Az ott zárt terület. - Jó.
Íme, az új otthona.
- Ez itt én vagyok. - Igen.
Hogy tetszik?
Ejha!
Az emlékek fala.
Gyorsan megöregedtem.
A bátyám tűnik a legfiatalabbnak.
Őrület…
Joy mondta, hogy színészkedett.
Nem fogok olyan sokáig, hogy ilyen hajam legyen.
Gondolom, vidéki színházakban.
- Többnyire azokban. - Ügyes!
Bekészítettük a könyvét is.
Thorever!
A felesége behozta a holmiját.
Azt szeretnénk, hogy otthon érezze magát.
Ha körülnéz, kellemesnek találja?
Elfogadná otthonának?
Egy kicsit magányosnak tűnik.
Igen?
Inkább hasonlít kórházra.
Igen.
Ez…
Eddig a pontig minden színjátéknak érződött.
Jól szórakoztam.
De mikor megláttam a szobámat,
az valahogy szíven ütött,
rám nehezedett a súlya.
Érdekes.
Chris, ledobom ezt a táskát,
és utána majd bemutatom Garynek.
Ő a mozgásfelelős.
Rendben.
Szuper programok vannak. Rendes srác, tajcsi mester.
Klassz.
Gary nálunk legenda.
Vigyázzon, ha kihívja valamire.
Magam is szeretek versenyezni.
Gary, hogy van?
Ő az új szomszédja, Christopher.
Üdv, Chris! Isten hozott Sunset Pinesban.
Ez itt a nyugdíjasok paradicsoma.
Tényleg?
Mi itt a legjobb dolog?
Hagyományos bingót szoktunk játszani.
- Bingót? - Bingó!
Bizony.
Az inkább agymunka.
A testet nem erőlteti meg.
Van pingpong, van edzőterem is.
És aerobik.
Pompás.
- Érdekel? - Igen.
Gyere velem! Óvatosan.
Hogy vannak, jól? Kezdhetjük?
Ez az aerobikóra. Itt van Gary is!
Erre!
Hozott egy új lakótársat is. Helló, Chris! Örvendek.
Nagyon örvendek.
Az MIT kutatói, akik az öltözetet kifejlesztették,
azt figyelték meg, hogy a viselői három fázison mennek keresztül.
Az első a tagadás, küzdenek az öltözékkel.
Kezdjük egy nagy levegővel, terpeszbe a lábakat!
Belégzés!
Lehetőséget adunk Chrisnek, hogy megküzdjön a ruhával.
És megpróbálja legyőzni a kort… Úgymond.
Jobb, bal, jobb! Jól van! Mozogjon az egész test!
Ez az!
Jöhet a kar! Egy kis dráma.
Mintha buliznánk.
Mint annak idején…
Annak idején… Mintha tegnap lett volna.
Jöhet a csípő.
Hátra, és vissza!
Hátra, és vissza.
Gary, nagyon jó!
Gyerünk! Minden rendben, Chris? Le akar ülni?
- Minden rendben. - Oké!
- Chris, mehet? - Mehet.
Itt megy.
Gyerünk, öreg!
Az ütővel lehet gond.
- Mind ezt mondják. - Csönd!
Ez az öltözet brutális.
Sokféleképpen korlátoz. És állati fárasztó.
- Sunset Pines! - Sunset Pines.
Gyerünk, Chris!
Izomból próbálom, de csak…
Kifárasztom magam.
És végül elveszítem a csatát.
Chris, máris feladod?
- Fogd be, Gary! - Oda nézzenek!
Sokkal nehezebb, mint amire számítottam.
- Sunset Pines. - Most már elég lesz.
Kilégzés.
És ez még csak a bemelegítés volt.
Fantasztikus!
Megy ez, Chris. Hogy érzi magát?
Le kell ülnöm.
Chris egyet kihagy. Jól van, egyszerre!
Egyszerre…
A ruha miatt elfog a félelem a jövő miatt.
Attól félek,
hogy a fizikai képességeim romlanak.
Hogy nem tudok majd mozogni, az unokáimmal játszani,
szörfözni, sportolni.
Amiket szeretek.
Nemcsak nagy kihívás, de elég ijesztő is.
Nagyon szép volt, köszönöm! Találkozunk hamarosan.
Jó edzés volt.
Jól van, Chris?
- Igen, kösz. - Nyugodtan fújja ki magát!
Helló!
Csak megkérdezem, hogy van, egy ilyen hosszú nap végén.
Nagyon hosszú volt. Mint egy intenzív edzés.
Fiatalabbak már nem leszünk.
Gary, sokat segítene Chrisnek, ha mesélne neki
a múltjáról, a fiatalkori énjéről.
Fiatalkoromban meglehetősen fitt voltam.
Aktív életet éltem, sportoltam.
Igen.
A kedvencem a kungfu volt.
Fontos része lett az életemnek, a személyiségemnek.
Jó voltam, sok díjat és versenyt nyertem.
Még fekete övet is kaptam a saolin templomtól.
Nagyon nagy dolog volt.
Aztán egy nap balesetet szenvedtem edzés közben.
Túlerőltettem, és összezúztam a térdemet.
Ahogy teltek az évek, a testem már soha nem lett a régi.
Már nem az voltam, aki korábban.
Fiatalon azt hisszük, olyanok vagyunk, mint Superman,
halhatatlanok.
Az eszünkbe sem jut, hogy a korral
testünk egyes részei fokozatosan hanyatlani kezdenek.
De az igazság az,
hogy megöregszel és a tested cserben fog hagyni.
Szóval fokozatosan el kell fogadnod…
a helyzetet.
Ekkor jött képbe a tajcsi.
Egyszer a reggeli sétám során
láttam, hogy idősek lassított mozdulatokat végeznek.
Olyan kiegyensúlyozottan,
rugalmasan, kecsesen csinálták, hogy érdekelni kezdett.
Ez végre nekem valónak tűnt.
Jó lehetőségnek.
Ezért elkezdtem tajcsit tanulni.
És egyre többet csináltam.
Ahogy egyre többet tudtam, megtanultam
más módon kötődni a testemhez.
Nagyon sokat tanultam belőle, megtanultam másképp nézni az életre.
Talán neked is hasznodra válhat.
Kegyetlenség, hogy az öregedést kudarcnak tartjuk,
a testünk árulásának.
Pedig ezt csak mi látjuk így.
Ha gyengül is a testünk, új ajtók nyílnak ki.
Lehet, hogy kisebbek leszünk,
de más területeken növekedhetünk, fejlődhetünk.
Ebben a legjobb az ember, a határok legyőzésében.
- Így van. - Ajándék számunkra.
Üdítő felismerés, hogy ha sikerül elfogadnunk
a maga valójában,
akkor mélyebb, értékesebb dologra bukkanunk.
Sok mindennel egyetértek, amit mondtál,
és talán nem is olyan rossz dolog
újragondolni és alkalmazkodni hozzá.
Mi lenne, ha egy kicsit tajcsiznánk?
- Jól hangzik. - Rendben.
Remélem, hogy a tanácsaim segítségével
Chris is ráébred, hogy van rá mód,
hogy továbbra is olyan életet éljünk, amilyet szeretnénk.
Kitágíthatod a határaidat,
és hozzásegít, hogy jobban megismerd a testedet.
Jó volt Garyvel beszélgetni.
Rádöbbentem, hogy a korszimulációs öltözetet
nem legyőznöm kell, hanem megtanulnom alkalmazkodni hozzá.
Vége az első napnak a Sunset Pines idősotthonban.
Tényleg nagyon öregnek érzem magam, egész nap abban a ruhában,
korlátoz mindenben.
Idegesítő tud lenni, főleg amikor úgy beszélnek hozzám,
ahogy az idősekhez szoktunk,
erőteljesen tagolva, artikulálva.
Egy kicsit atyáskodó módon.
Remélem, én nem így beszélek hozzájuk.
Be kell itt rendezkednem.
Van egy jó masszív ágy, olyasmi,
amilyenben a srácaim alszanak. Mi van még itt?
Nem sok, kicsit olyan, mint egy börtöncella.
Jó éjt!
MÁSODIK NAP KETTŐ NAP VAN HÁTRA
Jó reggelt mindenkinek!
Újabb gyönyörű nap a Sunset Pinesban,
ahol kiélvezünk minden egyes napot. Sok program vár ma önökre,
este pedig
mindenkit vár a Sunset Pines bál. Hozzák a tánccipőjüket!
Jó reggelt, Chris!
A második napot Chris beilleszkedésére szántuk.
Az MIT kutatói szerint az öltözet viselői
a második fázisban alkalmazkodni kezdenek hozzá.
Érintsd meg a lábujjaidat!
Ha sikerül bármi életre szóló tapasztalatot szereznem,
akkor ma az a célom, hogy alkalmazkodjam az öltözékhez.
Elsőként…
találkozom Garyvel.
Készen állsz, Chris?
De ezúttal felvérteztem magam egy partnerrel, Douglasszel.
Szép volt!
Gary!
Szép ütés.
Jól van, ezt nézd!
Nem nézzük. Üsd már!
Itt megy!
- Ennyi! Vége. - Nem játszom többet.
Szép volt.
Chris alkalmazkodni próbál a ruhához,
mozgásra bírni. Betörni.
Öreg vagyok már ehhez a…
De még mindig úgy áll hozzá, hogy le kell győznie.
De az alkalmazkodás nem arról szól, hogy ki az erősebb.
Én próbálok alkalmazkodni a ruhához,
de leginkább csak idegesít.
Ez az enyém.
- Köszönöm! - Jó volt.
Eljött az ideje valami kevésbé fizikális dolognak.
Jól vagy, Chris?
Szegény fickó.
Ami egy kicsit kreatívabb.
Üdv, köszöntök mindenkit a művészeti foglalkozáson!
Ma önarcképeket fogunk készíteni.
Nem kell félni, menni fog. Ma felfedezzük az identitásunkat.
Lássunk is hozzá!
- Jól van. - Jó szórakozást!
Üdv, Chris, Natalie vagyok.
Csak köszönni akartam.
- Sok sikert! - Köszi!
A második nap célja az, hogy Chris az alkalmazkodástól eljusson
a harmadik, utolsó leckéig.
Az elfogadásig, és hogy merjen másokra támaszkodni.
Mi a kedvenc színe?
Az itteni kék-pink világ eléggé bejön.
Értem.
A sisakomra is.
Ettől legalább kicsit érdekesebb lesz.
Tudom már, festek rá versenycsíkokat.
Versenycsíkokat?
Úgy bizony, hadd szóljon!
Ne mozogjon!
Mit gondoltok?
Fantasztikus lett!
Hogy tudja így rendesen mozgatni a kezét?
Nem egyszerű.
Mennyinek érzi magát, nyolcvannak?
A karom elnehezült.
- Kicsit merevnek látszik. - Annak is érzem magam.
Mi a titok, hogy maradtak ilyen aktívak?
Én úszom, és sétálok.
Kimegyek, teszek-veszek. Egész télen úszom.
Elég aktív vagyok így, 80 évesen.
A test mellett a szellemet is fitten kell tartani.
Legyen jó kapcsolatod a családoddal, a gyerekeiddel,
az unokáiddal! Szerezz barátokat!
És mindez neked is segít,
hogy megőrizd a fiatalságodat.
Ha Chris megtanulja elfogadni az öregedést, és elengedi
a fizikai önállóságot,
akkor lesz majd képes másokra támaszkodni.
Mélyebb önismeretre kell szert tennie,
ami elfogadja a gyarlóságot, a sebezhetőséget és az öregkort.
A lecke ennek a ténynek az elfogadása.
Így tapasztaljuk meg, hogy szorosan kapcsolódunk
egymáshoz és a körülöttünk lévő világhoz. Ez nagyon jót tesz az egészségnek.
- Vannak gyerekei? - Igen, három.
Mennyi idősek?
Kilenc és hét. Az ikrek hétévesek.
Jó móka, amíg kicsik.
Nagyon élvezem.
Hiányoznak, amikor lefoglalja
- a színészkedés? - Persze.
Igen.
Szép lett. Jó munka.
- Chris, meséljen a magáéról! - Nem is tudom, mi ez.
Mintha kereszteztek volna egy koalával.
Már csak az eukaliptusz hiányzik.
Nem, nagyon jó.
A VILÁG LEGJOBB IDŐSOTTHONAI
Üdv!
- Helló. - Hogy van?
Csak…
levettem a ruhát egy percre. Jó érzés végre…
levegőt kapni.
- Jó érzés levenni? - Nagyon.
Jó hírem van.
Az öltözettel végeztünk.
Annak a kísérletnek vége.
Csodás.
Itt is hagyom a kanapén.
Helyes.
A tanulság az elfogadás.
Vannak olyan dolgok, olyan csaták, amiket nem nyerhetünk meg,
és ahogy nem fogja legyőzni a ruhát,
úgy nem fogja az öregedést sem.
Jó, de hogy lehet ebbe beletörődni? Hogy lehet elfogadni?
Elmesélem, velem hogy történt.
Tizenkilenc éves voltam, másodéves a főiskolán…
Az élet igazán jó volt.
A második év őszén
egy barátommal hülyéskedtünk
az elővárosi vonaton. A haverommal
felmásztunk rá, ahogy a fára szoktak.
Állt ott egy nem közlekedő vonat.
Amikor felálltam… A karórám fémből volt.
Ahogy felálltam, olyan közel kerültem a vezetékhez,
hogy az áram ívet vont az órámig. Hatalmas robbanás,
és egy pillanat alatt minden megváltozott.
Elvesztettem a karomat könyék alatt és mindkét lábamat térd alatt,
és közel voltam a halálhoz.
Összetörtem.
Az életemnek vége. Micsoda veszteség.
Arra gondoltam, ki vagyok én most?
Ez kényszerített rá arra, hogy újragondoljam magam.
Az alkalmazkodás már nem vitt előre. El kellett fogadnom.
Ez a folyamat évekig tartott,
de eljutottam arra a pontra, amikor a régi testemet,
a régi énemet elengedtem.
Meghalt.
Hogy mi várt még rám…
Tudtam, hogy a személyiségem nem a lábamban volt.
Időnként belenéztem a tükörbe,
„Ez az életem. Ez az én életem.”
Az elfogadás része az is, amikor utat engedsz
a változásnak.
Gyere!
Ez az! Jó kislány.
Hatalmas kihívás volt.
A balesetet követő években ki kellett találnom,
hogy látom magam a világban.
Az énképem annyira átalakult, hogy nemcsak
a végtagvesztést tudtam elfogadni,
de tartalommal tudtam megtölteni a velem történteket.
Orvosnak tanultam, és azonnal beleszerettem
a palliatív ellátásba.
Sokan félreértik, azt hiszik, csupán
a halállal foglalkozik.
A munkám enyhíteni a szenvedést, és segíteni,
hogy értelmet nyerhessen az életük.
Tulajdonképpen egy filozófiáról van szó.
Gyere!
A történetem drámai, de nem különösebben egyedi.
Mind szenvedünk, nem tudunk mindent irányítani.
Ez vezet el az elfogadáshoz,
és efelé próbálom terelni Christ is.
Csodálattal tölt el BJ hozzáállása.
A létező legszörnyűbb dolog történt vele,
ráadásul nagyon fiatalon,
mégis képes volt elfogadni,
és ez igazán csodálatra méltó hozzáállás az élethez.
Kezdi már érezni,
hogy mi is az az elfogadás?
Igen, el tudtam fogadni például,
hogy nem vagyok legyőzhetetlen.
És ami igazán érdekes a dologban,
hogy eljön majd a nap, amikor nem lehet levenni a ruhát,
és ez a gondolat félelemmel tölt el.
Nagy falat.
Igen, megrohantak a gondolatok.
Ha az ember egy célorientált világban él,
akkor gondolnia kell erre.
Akár veszélyes is lehet, nem?
- Igen. - Mert a feltételezés,
hogy lesz időd mindenre…
Igen.
Lehet, hogy nem lesz holnap.
Igen, abszolút így van.
Megtanultam, hogy milyen nehéz a pillanatban élni.
Ön képes rá?
Tisztában vagyok vele, hogy dolgoznom kell rajta,
hogy jobb legyek benne.
De a jelenben élni, ha brutálisan őszinte akarok lenni,
az nem megy. És…
Azt kérdezem magamtól, mi számít igazán?
Egyre elfoglaltabb vagyok,
és nem jut elég időm a srácokra.
De gyakran jár az eszemben,
hogy mennyire törékeny az egész.
Jól akarom csinálni.
Én…
Nagyok sokat dolgoztam az elmúlt 10-12 évben,
és olyan érzés, mintha az emlékeim…
gyorsabban pörögnének, és szeretném megállítani őket
egy kis időre.
Eszembe jut egy történet,
amit anyám mesélt el. Nemrég történt meg vele,
amikor egy pillanatra megérintette a halál.
Azt érezte,
hogy békében van a létezésével,
sok ember veszi őt körül, akik szeretik őt,
ő is szereti őket, és teljes életet élt.
Ez komoly hatással volt rám, mert…
Nem akarok tovább átrohanni az életen.
Ez az élmény arra késztet,
hogy egy kicsit behúzzam a féket,
és megpróbáljak a jelenben élni.
Chris tehát meg tudott nyílni egy kicsit,
ami fontos pillanat az elfogadás felé vezető úton.
Ideje, hogy a leckék személyesebbek legyenek.
És megtapasztalja az érzelmi veszteséget.
A második nap táncesttel zárul a Sunset Pinesban.
Felpróbálod, hogy passzol-e?
Chris nem tud róla, hogy este a felesége,
a valódi felesége, Elsa fogja várni.
Elsán ötven évet öregítenek protézisek segítségével.
Már nem aggódom a kezem miatt.
Nézzétek meg!
Ültem a székben,
elkezdték feltenni a protéziseket,
és kezdtem rosszul érezni magam. Én ezt nem csinálom,
azt éreztem, hogy képtelen vagyok rá.
Az öregedés ijesztő, különösen a nőknek
ebben a társadalomban, és elgondolkodtam,
hogy mennyire bálványozzuk a fiatalságot.
Ez lesz az egész kísérlet leginkább mellbevágó pillanata.
Chris nem tud a dologról, nagy meglepetés lesz.
Látom magamban anyukámat.
Az jutott eszembe, hogy te jó ég, ez jön majd,
ilyenek leszünk? Nem könnyű.
Érdekes ugyanakkor,
hogy a felmérések szerint kevésbé félünk
a saját elmúlásunktól,
mint a szeretteink halálától.
Hogy a végére járjunk,
bemutatjuk Christ Sunset Pines egy másik lakójának is.
A nevem Aisea Vakalalabure. Fidzsiről származom.
Nyolcvannyolc éves vagyok.
Az asztala, Mr. Hemsworth. Bemutatom Aiseát.
Aisea?
- Chris, üdvözlöm. - Üdv!
Tudja, kicsoda Chris Hemsworth?
Nem.
Milyennek találja a nyugdíjas életet?
Más, nagyon más.
Csodálatos emberek vannak itt.
Igazán rendkívüli élmény.
Elárulom magának,
hogy megöregedni a legjobb dolog a világon,
az öregedés fontos része az életnek.
BJ azt mondta, érdemes megismernem önt,
mert fontos történetet mesél el.
Nos,
Fidzsiről származom, törzsfőnök családból,
és a bátyámmal sokkal szorosabb volt a kapcsolatom, mint a szüleimmel.
Neki én voltam a kisöcsi,
de nekem ő jelentett mindent.
Bármerre is ment, követtem mindenhová,
mint az árnyék.
Gyerekkorunktól kezdve
a katonaságig, mindig ott volt,
és vigyázott rám.
Úgy tekintettem rá, mint apámra,
bátyámra, védelmezőmre.
Amikor apánk meghalt,
legidősebb fiúként
ő lett az új törzsfőnök.
Jó vezető lett belőle,
szerették az emberek.
Sajnos, mindez nem tartott sokáig.
Megbetegedett.
Amikor meghalt,
a világom összeomlott.
Elvesztettem
az embert, akit szerettem, a testvéremet.
Magamba roskadtam,
a veszteségem
mérhetetlenül nagy volt.
Nálunk, Fidzsin
a gyász száz napon és száz éjen át tart,
ekkor az egész faluban megáll az élet.
Se éneklés, se játék, se semmi.
Ahogy a száz nap elkezdődött,
nem akartam emberek között lenni,
főleg nem vezetni őket.
Arra gondoltam,
vajon elég jó leszek?
Engem is úgy tisztelnek majd, mint a bátyámat?
Nekem ez nem megy.
De száz nap hosszú idő.
Van időd gondolkodni.
Tanulni, nyitni mások felé.
Fejlődni.
Nap nap után.
Minden napkeltekor.
Minden napnyugtakor.
A gyász megváltoztatott.
És így fogadtam el végül,
hogy ki kell állnom.
A nyomába lépnem, a cipőjébe bújnom,
még ha nagy is rám,
és elfogadni a közösség vezetőjének szerepét.
Aisea történetében az a tanulság Chris számára,
hogy időt és teret kell adnunk magunknak,
hogy megbirkózzunk a nehéz érzésekkel.
Az életben töméntelen bánat,
töméntelen szomorúság ér minket, de az öregedéshez hasonlóan ezek
sem az ellenségeink, az élet velejárói.
Elveszítjük a szeretteinket.
De jobb vezető és jobb ember
lett belőlem annak a száz napnak köszönhetően.
Megtanultam, hogy a gyász gyönyörű.
Az önök társadalma sokkal elfogadóbb
az elmúlással kapcsolatban.
Szerintem a nyugati társadalom
nem ad elég időt a gyászra.
A gyász jó dolog.
Én ebben hiszek.
Uraim, a vacsora!
Sunset Pines specialitása. Mr. Hemsworth,
számítunk önre a mai zenés-táncos estünkön.
- Jó étvágyat! - Köszönjük!
Tánc?
- Biztos jó lesz. - Igen.
Nagyon jó volt hallani Aisea történetét.
De az, hogy elveszítjük a szeretteinket,
rémisztő gondolat, és úgy érzem,
hogy még nem tudom elfogadni.
Bocs, Elsa. Csukva tudod tartani a szemed
még egy kicsit? Amíg megcsináljuk.
A második nap végén táncolni megyünk,
és itt szembesítjük Christ szeretett feleségével, Elsával.
De most Elsa öregedett ötven évet.
Elsülhet jól, de tragikusan is.
Nem tudom, mi lesz.
Kijózanító magamra nézni,
annyira valóságosnak látszik.
Sebezhetőnek érzem magam.
És nem biztos, hogy szeretném, hogy Chris ilyennek lásson.
Igen.
Chris, hát itt van!
Egy fantasztikus randit hoztam össze magának.
- Tényleg? - Tudom, hogy házas.
De nem áruljuk el a feleségének.
Jöjjön bátran, ne féljen!
- Nem vagyok félős. - Nem?
- Csak ideges. - Látja a rózsaszín ruhás hölgyet?
- Látom. - Akkor mindent bele!
Elnézést, megjött a partnere.
Te jó ég!
Annyira furcsa!
Te jó ég.
Már épp meg akartalak érinteni, amikor…
Te jó ég, őt ismerem.
Tudtad?
Ejha!
Gyönyörű vagy.
Erre a pillanatra örökké emlékezni fogunk.
Olyan mély és váratlan volt.
Biztonságban éreztem magam.
Csodálatos volt.
- Nem is számítottál rá? - Fogalmam sem volt róla.
Nagyon durva élmény.
Látva a feleségemet ötven évvel idősebben, sokféle érzelmet
kavart fel…
Szeretet, öröm, empátia…
És közben
elég abszurd volt, zseniálisan kivitelezve.
Annyira furcsa volt
ez a nap. Elgondolkodtatott
életről, halálról, mindenről.
Én ma hirtelen ötven évet öregedtem.
Nagyon sokkoló élmény,
hogy nem évek alatt szoksz hozzá. A természet azért működik így,
hogy fokozatosan hozzá tudj szokni.
Elég intenzív élmény így fejest ugrani bele.
Igen, mellbevágó.
Megdöbbentem, mikor megláttalak.
Hé, elraboltak tőlünk ötven évet!
Olyan érzés volt, hogy a dolgok végére értél.
Könnybe lábadt a szemem.
Veled akarom megélni azokat az éveket.
A közös emlékeket.
Táncoljunk?
Táncoljunk, de vigyázz a hátamra!
Óvatosan, ne erőltesd meg magad!
Rendben? Szépen, lassan.
A kísérlettel talán tompítani tudtuk Chris szorongását
az öregedést és a halált illetően,
és talán arra jut, hogy az öregedés nem olyan rossz.
És hogy a szerelem tényleg mindent legyőz.
Az az igazán ijesztő, ha egyedül érem el ezt a kort.
Kevésbé félelmetes, ha együtt éled meg valakivel.
Ha olyanok vesznek körül, akiket szeretsz,
ez egészet könnyebb elfogadni.
Ne haragudj, mennem kell.
Oké.
Szeretlek.
Én is szeretlek.
Chrisnek meg kell tanulnia egy fontos leckét:
a szeretet együtt jár a veszteséggel.
Őt is érik majd veszteségek.
Csak az a kérdés, mikor.
És ezzel e különös odüsszeia utolsó állomásához érünk,
ahol az öregkortól eljutunk az elmúlásig.
HARMADIK NAP EGY NAP VAN HÁTRA
Jó reggelt mindenkinek!
Újabb gyönyörű nap a Sunset Pinesban,
ahol kiélvezünk minden egyes napot.
Lesz színjátszókör,
este pedig bingó a közösségi házban.
Szeretnénk üdvözölni Mr. Hemswortht is,
aki már be is illeszkedett.
Kezdem otthonosan érezni magam a kísérletben.
Próbálok mindenre nyitott maradni.
Arra jutottam,
hogy talán nem is olyan rossz, mint amire számítottam.
Itt vagyunk a harmadik, utolsó napon,
amikor eljutunk egészen az elmúlásig.
- Helló! - Üdv!
Be akartam mutatni Christ barátomnak és kollégámnak,
Alua Arthurnak, aki haláldúlaként dolgozik.
Szóval mi is az a haláldúla?
A haláldúla nem orvosi segítséget
és támogatást nyújt a haldoklónak és a családjának.
Elvezetjük az embereket az élet végéig.
Sok szó esett az élet végéről,
ma a saját halandóságodról lesz szó.
Oké.
Oké?
Készültünk egy kísérlettel,
egy expozíciós terápiával.
Hogy felkészítsünk rá.
- Jó. - Mehet?
- Igen. - Nézzük meg!
Bekészítettünk egy csomó koporsót.
Megnézegetheted őket,
eldöntheted, melyik tetszik…
- Választanom kell? - Az jó lenne.
Válogass, nézz körül,
válaszd ki, melyik nyeri el a tetszésedet.
Fura ötlet! Ennek babaház-hangulata van.
- Igen. - Inkább hagyjuk!
Van egy csodálatos…
fenyőfából.
Kár erre pazarolni ezt a sok jó fát,
eltemetni a föld alá.
Bútornak hasznosabb lenne.
Kartonpapír? Komposztálható.
És gazdaságos is.
Abszolút komposztálható,
biológiai úton lebomló.
Minden ilyesmi.
Odaát nem lesz szükségem túl sok holmira.
Jól szellőzik?
Jól szellőzik, szép, természetes. Mózeskosár.
- Túlméretes piknikkosár. - Igen. Ez itt mahagóni.
- Igen? - Csodaszép.
Ezt kifejezetten a te testedre tervezték.
Kipróbálod, belefekszel?
- Persze. - Mehet?
- Beleugrom innen. - Óvatosan.
Azért nézegetjük Chrisszel a koporsókat,
hogy egy nap majd a saját testét is el tudja egyben képzelni,
és elgondolkodjon a saját haláláról.
- A pozíció már meg is van. - Ezt nézd!
- Nagyon jó. - Vámpírnak érzem magam.
- Majdnem. - Vár a hosszú éjszaka.
- Azaz a halál? - Igen.
Igen.
- Vége. - Hát…
Félünk beszélni a halálról, kellemetlen érzés,
mintha rossz dolog lenne.
Meghalnak a fák, a virágok, az állatok, az akkumulátor, az emberek.
Nagyon furcsa érzés volt.
Mit gondolsz a koporsókról?
Jobban szeretném, ha elhamvasztanának.
Mint hogy bepréseljenek egy dobozba,
elég klausztrofób érzés.
Vagy inkább dobjanak az óceánba,
hogy a cápák faljanak fel.
Dobjunk az óceánba?
Mit gondolsz, mi történik a halál után?
Nem tudom. Emlékszem, gyerekkoromban ébren feküdtem éjszaka,
a semmin gondolkodtam.
Hogy ennyi, és vége, örökre.
És nem csak örökre,
de mindörökkön örökké.
És ettől nem tudtam aludni.
Ez járt a fejemben,
a teljes üresség, a semmi,
hogy vége. Halálra rémisztett.
A valóság az, hogy bármikor bekövetkezhet.
Az emberek gyakran
úgy gondolnak az élet végére, hogy az még messze van.
Hogy az valahol távol van, a messzeségben,
pedig hamarabb jön, mint sokan várják,
ezért hasznosak a mulandósággal kapcsolatos élmények.
Mi az a legfontosabb dolog,
amit az utolsó napjaikat élőktől tanultál?
Ott lenni, amikor valaki megszűnik lélegezni,
érezni a mozdulatlanságot a szobában,
miután az élet elhagyta a testet, végtelenül egyszerű és mély érzés.
Hogy az élet tényleg egy levegővételen függ.
Egyik percben ott van, aztán már nincs.
És ez arra figyelmeztet, hogy én még tudok
lélegezni, élni, elköteleződni, szeretni,
nevetni, örülni, színes ruhákba öltözni,
ölelni, táncolni
és élni.
Ez nagyon szép.
Csinálunk majd halálos ágy-meditációt is.
Hogy barátkozz a halállal.
Nagyszerű.
Szeretném, ha előtte megismernél valakit.
Mehetünk?
- Igen. - Gyerünk!
Azért jó ilyen fiatal, életerős emberekkel
beszélgetni a halálról, mert megérinti őket,
hogy tényleg bárkivel bármikor megtörténhet.
- Natalie. - Helló, Chris!
De fiatalok is megbetegszenek.
Láttalak művészetórán.
Szia!
Alua mondta, hogy beszéljünk.
Igen, mesélni szeretnék neked
a negyedik stádiumú rákbetegségemről. Nem tudom,
mennyi időm van hátra.
Huszonhét éves vagyok.
Húszéves koromban hármas stádiumú melanomát diagnosztizáltak nálam.
Átterjedt a nyirokcsomóimba. A műtét volt az egyetlen lehetőségem.
Levágták a lábujjamat, megszabadultak a nyirokcsomóimtól.
Ha húszévesen mész át ezen, felborul az egész életed.
- Igen. - És…
Azóta minden egyes nap gondolok a halálra.
Húszévesen senki sem számít rákra.
Egy ilyen diagnózisra senki sem készít fel.
Főleg arra, hogy milyen hatással lesz a családodra,
a barátaidra, és hogy az egész életem fejreállt
egy pillanat alatt.
A rák lett az alap személyiségvonásom.
Úgy emlegettek, hogy „A beteg”.
Egy időre elvesztem.
Vissza kellett találnom ahhoz, aki előtte voltam.
Igen.
Fogtam magam, és elmentem Velencébe.
Nem menekülés volt ez, csak olyan helyen akartam lenni, ahol senki sem ismer,
és nyugodtan át tudom gondolni, hogyan éljek együtt a rákkal.
Megismertem egy fiút, egymásba szerettünk.
Ő csak önmagamért szeretett, és ez
csodálatos volt.
Alexander őszinte, kedves srác.
Azt szoktam mondani, ő a tölgyfám.
Ő az, akire mindig számíthatok, aki biztos támaszt jelent.
Ha rákos vagy, nem tudod, hogy méltó vagy-e a szeretetre.
A viszonyodat a szerelemhez és önmagadhoz…
dobhatod a kukába.
A szerelem a legcsodálatosabb dolog,
amit megélhetünk a világban.
És az, hogy megtapasztalhattam a szeretetét,
nagyon boldoggá tesz. Ezek örömkönnyek.
De három hónap után hazajöttem,
és egy rutinvizsgálaton kiderült, hogy a rák átterjedt a tüdőmre.
A negyedik stádiumban vagyok.
Elmondtam neki, és azt is, hogy szakítani akarok.
Megfordult,
és azt mondta, „Nem. Végig fogom
csinálni veled.”
„Veled akarom tölteni a hátralévő időt,
nem számít, hogy sok vagy kevés. Téged választalak.”
Nyilván a betegségem miatt tekintek így az időre.
Az idő rendkívül értékes.
Ezért ugorj fejest, használd ki az idődet,
mert senki sem tudja, mennyi van belőle. Mi szeretni fogjuk egymást.
Szeretni fogjuk, történjék bármi.
Nem számít, mennyi van hátra.
Beszélgettünk az elfogadásról is.
Te hogy állsz vele? Mit jelent neked az elfogadás?
Minden nap eszembe jutott a halál az elmúlt hét évben.
Elfogadtam-e, hogy halandó vagyok?
Igen és nem.
Az emberek nagyon furán állnak az öregedéshez,
félnek tőle. De én szeretnék megöregedni.
Semmit sem szeretnék jobban,
mert az öregség ajándék.
Egy nap mind meghalunk.
Szóval ki kell élvezned az élet minden egyes percét.
Megélni minden pillanatot.
- Igen. - Igen.
Az életed bármikor véget érhet.
Szóval próbáld kiélvezni az életet, az időt!
És szeress, amennyire csak tudsz!
Megrázó élmény volt a beszélgetés Natalie-val,
hallani a történetét. És hogy
ilyen méltósággal és éretten beszél egy ilyen bizonytalan dologról,
az igazán inspiráló.
- Helló! - Üdv!
- Hogy van? - Kitűnően.
Milyennek találta Natalie-t?
Lenyűgöző személyiség.
Átérzi, hogy a holnap nem garantált?
Igen.
Nem lehetünk benne biztosak. Érzi?
Abszolút.
Azt éreztem, hogy fel kell rázni a világot,
hogy megértsék, „Ne szúrjátok el,
nem tart örökké. Élvezzétek ki minden percét!”
A beszélgetésekben ez volt a visszatérő motívum.
És ezek összeadódnak,
segítenek, hogy jobban megértsem.
Elérkeztünk a Sunset Pinesban töltött napjai végéhez, testvérem.
Egy dolog maradt hátra, hogy kisétáljon azon az ajtón.
És bármit is talál ott, elfogadja.
Rendben.
Ez a kísérlet legvakmerőbb része.
Kösz, testvér!
Élményszínházunkat ezúttal a végsőkig
feszítjük.
Jól van.
Kórházba visszük.
Szívleállás, 180/120.
Gyerünk!
Oxigén. Mély levegőt!
Chris!
- Chris, hall engem? - Nincs pulzusa.
Ruha levéve.
- Intenzív élmény volt? - Nagyon furcsa.
- Különleges élmény. - Az.
Ha engem találsz melletted,
akkor a dolgok nem állnak jól.
Most elvégezzük a halálmeditációt.
A meditáció célja, hogy jobban tudatosítsa
az élet végéhez érkezést, és megújítsa a szövetséget
az élettel.
Csukd be a szemed!
Vegyél egy mély levegőt!
Mondd utánam: „A halálom elkerülhetetlen.”
- A halálom elkerülhetetlen. - Kilégzéskor: „Én is meghalok.”
Én is meghalok.
Egy utazásra viszünk.
Mindenki, akit ismertél, minden, amit tettél,
ide vezetett.
- Belégzésre: „Meg fogsz öregedni.” - Meg fogsz öregedni.
Kilégzésre: „A tested cserben fog hagyni.”
A tested cserben fog hagyni.
Ha megtanulod ezt elfogadni,
valami sokkal mélyebbre és értékesebbre bukkanhatsz.
Belégzésre: „El fogod veszíteni a szeretteidet.”
El fogod veszíteni a szeretteidet.
És kilégzésre: „A gyász csodálatos.”
A gyász csodálatos.
Belégzésre: „Életed bármikor véget érhet.”
Életed bármikor véget érhet.
„Te is meg fogsz halni.”
Te is meg fogsz halni.
Ő az én tölgyfám.
Élvezd ki az időt…
Szeress, amennyire csak tudsz!
Most, hogy a lelki szemeiddel a halálos ágyadon látod magad,
nézz körül, kik állnak az ágyad mellett.
Ki fogja a kezed?
A tested elernyed…
és bomlani kezd.
Engedd el a kötődést Elsához!
Engedd el a kötődést a gyerekeidhez!
A szeretteid nem tudnak megmenteni.
Több emléked már nem lesz.
Nem ellenkezel tovább… és átengeded magad a halálnak.
Lassan elfogadod, hogy egy nap véget ér az életed.
Kinyithatod a szemed. Fújd el a gyertyát!
- Helló! - Üdv!
Jöjjön!
Jöjjön csak!
Üljünk le!
Akárhogy.
Még egy kivételes élmény.
Milyennek találtad?
Nagyon békés volt…
Nem volt ijesztő,
olyan érzés volt, mintha egy folyón sodródtam volna.
A következő helyre. És valahogy…
Amikor azt mondtad, gondolj arra, hol leszel,
kik lesznek körülötted utolsó óráidban.
És elképzeltem magam a szobámban a családom
és a barátaim között, és ez szíven ütött.
Hiszen mindez most is az enyém.
Milyen mázlista vagyok.
Igen, így van.
Otthonos a hely és az érzés is.
Egyáltalán nem magányos, olyan,
mint bármelyik vasárnap,
amikor körbevesznek a szeretteim.
Arról beszélgettünk az elmúlt napokban,
hogy talán elmulasztok dolgokat,
túl sokat vállalok. Eljutottam oda,
hogy megálltam, és azt éreztem,
ez így csodálatos. Csinálhattam volna másképp,
de visszanézve azt látom, hogy nem hibáztam,
nem rontottam el.
Egyszerre kell elfogadni a halált,
és elengedni, illetve az életet is, és elengedni.
Persze nem kell teljesen elengedni a kormányt,
csak élvezni az utazást és a látványt.
Van valami békés, megnyugtató az elfogadásban.
Furcsa most visszakanyarodni Sunset Pineshoz.
Elcsépeltnek hangozhat a mottója: „Sunset Pines,
ahol kiélvezünk minden egyes napot."
De az üzenet itt volt előttünk végig.
Üdvözöljük Sunset Pinesban, ahol kiélvezünk minden egyes napot.
Kösz!
Ez a valódi üzenet: élvezz ki minden egyes napot!
Jól vagy?
Milyen volt?
Elképesztő, egészen különleges.
Vágj bele te is, csak három nap.
Hogyne!
Úgy állunk az élethez, mint amihez jogunk van.
A születésünk révén
jogot szerzünk az élethez, a holnaphoz.
Nem. Az élet ajándék.
Minden új nap ajándék.
- Mielőtt elmegy, szignózná a képemet? - Persze!
A teljes élet része a halál és a fájdalom is.
De ha hálásak tudunk lenni minden egyes percért
ezen a csodálatos, őrült bolygón… Képzeljük csak el!
Ő az én tölgyfám.
Az élet nem valamikor a jövőben
kezdődik majd el,
amikor megtalálod a társadat, vagy lefogysz,
vagy kevesebbet dolgozol, vagy megkapod azt az állást,
hanem itt és most. Már benne vagy.
Azt éled.
Nagyon köszönöm!
Az igazság az, hogy vannak határaink.
Kösz!
Ez a kísérlet a legjobbkor jött.
Az életem azon pontján, amikor a fontos dolgokra akarok koncentrálni.
És minden fontos.
Minden pillanat.
Minden mosoly, minden könnycsepp.
- Apa! - Minden csók.
Az összes.
Örülsz neki?
- Abszolút. - Nagyszerű.
Chris!
Hosszú, egészséges, boldog életet élni.
Ezen egy életen át kell dolgozni.
És ez a végszó.
Szép munka volt!
Jake, ennyi!
A feliratot fordította: Zilahi László