Jeg læste engang et manuskript med linjen:
"Hvis jeg ikke har mine minder, har jeg så nogensinde eksisteret?"
Og det er blevet hængende.
Det er meningen, at vores minder skal vare for evigt.
De former os og gør os til dem, vi er.
Godt skud, sønnike. Godt skud.
Tanken om, at jeg...
ikke vil kunne huske mit liv
eller min hustru, mine børn.
Det er nok min største frygt.
Og jeg har for nyligt fået en nyhed, der har fået mig til at tænke
meget mere over alt det her.
Da jeg først begyndte at udforske, hvordan man lever bedre i længere tid,
fik jeg taget en hel masse prøver...
-Hvordan går det? -... af levetidsekspert dr. Peter Attia.
-Hvordan går det i dag? -Det går godt.
Vi tjekkede dig på alle leder og kanter.
Vi tog alle blodprøver, man kan tage
og jeg har set på alle gener i din krop på alle mulige måder.
Og alt i alt ser dine resultater fantastiske ud.
Og jeg tror, når man ser på dig udefra,
er det tydeligt, hvor godt du passer på dig selv,
men vi fandt faktisk et par ting, der giver grund til bekymring.
Okay.
Nogle af de genetiske prøver, vi tog,
så på genet for et protein, der hedder Apolipoprotein E.
Du har en meget sjælden kombination. Det vil sige, du har to udgaver af apo E4,
et sæt fra din mor, og et sæt fra din far.
Og hvad betyder det helt præcis?
Det betyder, du har en øget risiko for at få Alzheimers.
Hvor meget højere?
Nok mellem otte og ti gange højere,
end gennemsnittet.
Ja, okay.
Du ved, man...
Jeg ved ikke, man tror altid, man lever for evigt,
især når man er yngre.
Og så pludselig at få at vide:
"Det her er måske det, der tager dig af dage."
Jeg tænkte: "Hold da op." Det slog mig ret meget ud et øjeblik.
Jeg ved, det er svært at forestille sig, men...
jeg tror på, hvis vi tager alle forholdsregler,
kan vi reducere din risiko til det samme som gennemsnittet.
Okay.
Faktisk jeg tror ikke, du tror mig, når jeg siger det,
men det kommer du til med tiden.
At du har det gen, er måske endda heldigt.
På grund af den motivation det forårsager...
Ja. Det vil motivere dig til at gøre ting i dag,
som de fleste i din alder aldrig ville overveje,
-før de kommer i 50'erne eller 60'erne. -Ja. Ja.
Jeg har brugt det meste af mit liv på at være meget opmærksom på
mit helbred og velbefindende
og at se på, hvordan jeg kan blive stærkere og sundere og alt det.
Men jeg har aldrig rigtig fokuseret på min hjernes sundhed.
Den her nyhed ændrer på tingene.
Denne test tjekker frontallappernes funktion og planlægningsevne.
Først betragter du, hvad jeg gør, og så kopierer du mig.
Okay? Nu begynder vi.
Derfor mødes jeg med den hæderkronede neurolog dr. Sharon Sha.
Vent, øjeblik.
Var det... Jeg skal lige se det igen.
Jeg tror, som alle, at jeg gerne vil beholde hukommelsen
så længe som muligt og ikke være, du ved, sat til vægs
uden at kunne fungere, du ved.
Ja. Jeg mener, du er tydeligvis virkelig sund,
men når man fylder 30, begynder hjernen at nedbrydes.
Vi topper i ungdommen, eller i tyverne.
Så vi bliver nødt til at forbedre og bevare så meget som muligt.
Man kan ikke sige: "Som 60-årig, vil jeg fokusere på min hjerne."
Nej. Nej.
For Alzheimers og andre ting,
udvikler sig 15 til 20 år, inden vi får hukommelsessymptomer.
Jeg spiser ret sundt. Jeg træner meget.
Hvad kan jeg ellers gøre for at forbedre min hjernesundhed?
Nøjagtig som du skal bruge tid på at træne kroppen...
Ja.
...skal du bruge tid på at træne hjernen.
Nye udfordringer kan stimulere neuronale forbindelser
og forårsage det, vi kalder "neuronal plasticitet",
og det kan virkelig forbedre den kognitive funktion.
Så lad os give dig noget nyt.
Lad os give dig noget, hvor du virkelig kan udfordre hjernen.
For at hjælpe med at beskytte hans minder,
skal Chris holde en pause fra hverdagen...
NEUROLOG
...droppe teknologien og tage ud i vildnisset.
Ret storslået, ikke?
Lige der, gem det i hukommelsen.
Uden noget til at distrahere ham, ingen telefoner, ingen GPS,
bliver Chris nødt til at fordybe sig i omgivelserne...
og navigere sig vej gennem vildnisset kun ved brug af sin hjerne.
Mand, det er så nemt at fare vild herude.
Det er godt, du er her, for jeg aner intet.
Jeg allerede faret vild.
Og fordi social kontakt er så vigtig for den kognitive funktion,
tager hans ven, kunstneren Otis Hope Carey, med ham.
Det ligner en rigtig god lejrplads
for foden af det vandfald.
Det er et godt sted at huske.
Der skal vi slutte vores vandretur.
-Lige der? -Ja.
Hvordan kommer vi derop?
Betragt udfordringen her, som en træningslejr for hjernen,
en måde at kickstarte
en livslang rutine for at holde hjernen sund.
EPISODE 5 HUKOMMELSE
DUNGHUTTI, ANAIWAN OG GUMBAYNGGIRR
AUSTRALIEN
ABORIGINIER OG TORRES STRAIT ØFOLK
GØRES OPMÆRKSOMME PÅ, AT PROGRAMMET KAN INDEHOLDE
BILLEDER, STEMMER OG VIDEOER AF EN AFDØD PERSON
Jeg byder jer velkommen til Dunghutti og Anaiwan,
og Gumbaynggirr.
Det er et område, der deles mellem de tre stammer.
Det her er min ven Otis' forfædres hjemland.
I mange år har vi drømt om at tage på en tur for at udforske det.
Så da Sharon foreslog et eventyr ud i vildnisset,
vidste jeg, det ville være det perfekte sted.
Det, der gør stedet særligt velegnet til vores rejse,
er, at i denne del af verden er landskabet og hukommelsen sammenflettet.
Krop, sind og sjæl.
Jeg hedder Otis Hope Carey.
Jeg er fra nationerne Gumbaynggirr og Bundjalung.
Indfødte folk har levet i Australien i mere end tres tusind år,
så vi har en lang forbindelse med Moder Jord.
I de oprindelige nationers kultur tror vi på, at hukommelsen findes i sten,
i vandet, i vinden, på himlen.
Så hvis vi sidder og lytter, kan vi høre vores forfædre tale til os.
Vi håber, at I på jeres rejse
vil høre vores land tale til jer.
Hør denne verdens lyde med jeres egne ører,
ikke med andres ører.
Se denne verden med jeres egne øjne og ikke med andres øjne.
Mens de ældre giver os tilladelse til at krydse jorden,
siger en af dem:
"Lyt med jeres egne ører...
...og se med jeres egne øjne.
Forbliv oprigtig overfor, hvem I er."
Og det vækkede virkelig genklang i mig og talte til noget
på et meget dybt niveau. Det er ret smukt.
I løbet af de næste to dage
skal Chris og Otis navigere
gemmen hundredevis af hektarers vildnis.
Okay. Så vi starter her, og så går vi denne vej, ikke?
Men den mentale udfordring er allerede i gang,
mens de planlægger ruten og lagrer den i hukommelsen.
Og så rammer vi den her højderyg, ikke?
Jep.
Først skal de gå nordpå gennem en blanding af åbne vidder og skov.
Fra toppen af vandfaldet kommer vi herop og rammer vandløbet,
og hvad vej skal vi så derfra?
Vi ændrer retning, når vi kommer til den lille flod.
Så skal vi ned ad floden.
De skal finde en flod med en række vandfad,
der vil føre dem til et sted,
der måske vil være en god lejrplads for natten.
På vandreturen på dag to, fra lejren... der går vi stik nord.
Du har et billede der, ja?
Er der en sti gennem, eller...
Nej, vi skal lave vores egne stier.
Til sidst har de en stejl opstigning til deres destination.
Wrights udsigtspunkt.
Okay, ruten. Skov, højderyg, vandfald,
skov, højderyg, vandfald.
Efter vandfaldet, kravl op til åben vidde...
Og jeg får os helt sikkert til at fare vild.
Godt. Jeg er glad for, du er med.
Men inden Chris og Otis tager afsted, er der lige en ting mere.
Giv mig jeres telefoner.
Okay, værsgo.
Tak. Tak. Er det alt?
-Det er alt. -Det var dem alle.
Der er en mere. Den her.
Så, hvem får det sværest?
Nok Otis. Han bruger sin telefon meget, så...
han får det rigtig svært, gør du ikke, makker?
Held og lykke.
Der er regn på vej.
Tror du, vi går i den rigtige retning?
Bare fortsæt. Det er det bedste at gøre, når man er faret vild, ikke?
Det er lidt mere udfordrende, nu solen er helt væk.
Hvis vi ser os omkring, hvor er himlen så mest lys?
Der.
Det er enten solen eller et rumfartøj. Jeg hælder mod solen.
Så nord, vest. Vi skal fortsætte denne vej.
Ja, det tænker jeg.
Lad os gøre det, makker.
Der er en helt særlig grund til, at jeg har sendt Chris og Otis
ud i vildnisset uden noget til at hjælpe dem med at navigere.
Hvad tænker du så nu?
Er kløften herovre nu? Det ser sådan ud.
Ja, denne vej, tænker jeg.
Processen med at regne ud, hvad den rigtige retning er,
er en af de mest komplekse opgaver, vores hjerne kan udføre.
Op på højderyggen, følg vandet, strømmen, vandfald, drej til venstre.
Ja, det her er godt.
Og det beror på en del af hjernen, der er vigtig for, hvordan vi bearbejder
verden omkring os.
Det kaldes hippocampus, hjernens hukommelsescenter.
HUKOMMELSE HIPPOCAMPUS
Hippocampus er en lille del, der er formet som en søhest,
og den findes både i venstre og højre side af hjernen.
Betragt det som et kort over, hvor alle vores minder er gemt
og hvordan vi får adgang til dem.
DIMISSION - FØRSTE BIL - BARNS FØDSEL BRÆKKET BEN - SURFE
Når vi ældes, krymper hippocampus, og det er et at de første områder,
der rammes af sygdomme som Alzheimers.
Men hvis vi stimulerer den med aktiviteter som navigering,
bliver den større og sundere, fordi der dannes nye forbindelser,
og der tilføjes flere hjerneceller.
Og forskere mener, at jo stærkere vores hippocampus er,
jo bedre er vores chance for at modstå de kognitive tab, der kommer med alderen.
At droppe GPS'en og navigere selv
er noget Chris nemt kan arbejde ind i hans daglige rutine.
Det er en enkel og effektiv metode til at holde hjernen aktiv,
hvilket bør hjælpe den med at forblive stærk og fleksibel.
Okay, så det er nok tæt på middag.
Ja, det tænker jeg.
Nord, øst, syd, vest.
Det er nord, så vi skal fortsætte denne vej.
Der er floden.
Åh, ja.
Jeg føler, vi nærmer os der, hvor vi skal hen.
Jøsses. Kviksand.
Som scenen i Den uendelige historie, Tristhedens Sump.
Husker du Den uendelige historie?
-Nej. -Har du aldrig set den?
-Nej, det tror jeg ikke. -Otis.
Jeg så ikke meget tv som barn.
Husker du de gamle fjernsyn, hvor man skulle flytte antennen rundt?
-Ja. -Sådan et havde vi.
Ja, og man... Det var ikke kun at flytte antennen,
man skulle stå det rigtige sted i rummet.
Ja, og...
Ja. "Sid ikke der, far.
-Du ødelægger tv-signalet." -Ja.
Der er noget meget nostalgisk for mig ved at være i naturen...
så langt fra byer og civilisationen.
Og når jeg tænker på nogle at mine tidligste minder,
dem, der har formet mig, så er det de øjeblikke,
jeg gerne vil beholde for evigt.
Jeg er vokset op i Northern Territory, ude midt i ingenting,
fire en halv time fra nærmeste by,
og jeg ejede ikke et par sko, for det var for varmt.
Og vi tilbragte al vores tid udenfor, stort set.
Mit tidligste minde...
Jeg var meget ung. Jeg var nok fire.
Jeg husker... min far skulle hente en fra lufthavnen,
der egentlig bare var et stort område med jord midt i ødemarken.
Og jeg gik og kiggede efter ham, og så fortsatte jeg bare med at gå.
Jeg husker den tørre, knitrende hede.
Den røde jord, der kommer ind overalt,
på huden, i håret, i tøjet.
Og mine fødder der føltes, som om de brændte.
Jeg var grædefærdig. Jeg anede ikke, hvor min far var.
Men pludselig dukkede han op over bakken.
Han var tydeligvis i panik og undrede sig over, hvad jeg lavede
ude midt i ødemarken, gående rundt alene.
Dengang forstod jeg ikke rigtig, hvad der foregik,
eller hvorfor han var bekymret.
Men jeg husker varmen og trøsten ved at føle sig i sikkerhed i hans arme.
-Lige op? -Ja.
Det er som StairMaster 2000.
-Er du tørstig? -Ja.
-Jeg tager også en tår. -Ja.
Så smukt.
Normalt ville man tage billeder, og...
Ikke lytte og... se gennem kameraet i telefonen.
Ja.
Det er utroligt at være her og ikke være distraheret.
Oplevelsen af, hvordan alle ens sanser forstærkes.
Alle dufte, alt man rører ved, lyden.
Det er ikke overraskende, at Chris føler sig mere årvågen.
Vores hjerner udviklede sig i naturen,
og studier viser,
hvorfor vi finder den naturlige verden så forfriskende.
Forskning tyder på, at når vi er i bymæssig bebyggelse,
kræver alle menneskeskabte mønstre, forstyrrende lyde og distraktioner
en masse mental energi for vigtige dele af hjernen at bearbejde.
BAGVEDLIGGENDE ALFA-AKTIVITET KRAFT
Hvilket betyder, at hukommelsen,
problemløsning og koncentrationen alle lider.
KOGNITIV BELASTNING
Men forskerne mener, at vores hjerner er tilpasset til at opfatte
naturens udseende og lyde meget nemmere.
I stedet for at blive overbelastet
bliver vores kognitive evner genoprettet til fuld styrke.
Og det er ikke det eneste.
At tilbringe tid i naturen nedsætter også stressniveauet,
som er positivt i forhold til risikoen for Alzheimers og et længere liv.
Faktisk har det vist sig, at bare en gåtur på 20 minutter i parken
uden at tjekke sin telefon
kan sænke niveauet af
stresshormonet kortisol betydeligt.
-Vil du ikke gå først? -Jeg går først.
Skal jeg ikke gøre det? Hvis jeg glider, betyder det ikke så meget.
Jo, det gør. Jeg ville skulle bære dig. Det betyder kæmpe meget.
Det er det, jeg mener, du er stærkere end mig.
Otis er en fantastisk fyr.
Han har en god humoristisk sans. Han er et meget venligt individ.
Otis!
-Hjælp mig. -Du faldt dog med ynde.
Det må jeg sige.
Og han er også en fantastisk kunstner.
Al din kunst har fugleperspektiv, ikke?
Jo, meget af det. Jo.
Det er ret topografisk, kan man vist sige.
Jeg bruger mange traditionelle symboler, men jeg...
gør dem ligesom blødere, gør dem mere udtryksfulde.
Jeg husker også, hvor de er fra, deres sande betydning.
Jeg tager, gammel, traditionel kunst, der er tusindvis af år gammel,
og moderniserer den.
Jeg forsøger bare at give en ny drejning på de gamle måder.
Hver en linje, hver en prik i min kunst...
nøjagtig som hver en sten, hver en flod, hvert et træ,
er et minde.
Jeg tror, det at Chris voksede op, hvor han gjorde,
hvor der er et kæmpe indfødt samfund, så han forstår mine malerier.
Det er nok en virkelig stor grund til, at vi kommer så godt overens.
Vi skulle have haft en kano med.
Et bodyboard ville være bedre.
At tilbringe tid med andre mennesker er godt for vores hjerner.
Vi er sociale dyr, og at interagere med andre kan opfordre os
til at lære nye ting, sætte gang i nye tanker eller måder at se verden.
Men når vi er isolerede, er vores risiko for at udvikle demens
omkring halvtreds procent højere.
Så ud af alle de ting, vi ved, kan beskytte vores levetid,
er folk omkring os måske det vigtigste.
Okay, så hvis vi går den her vej, bør vi nå lejrpladsen. Ikke?
Jo. Lejrpladsen er for foden af vandfaldet.
Vi er ved toppen af vandfaldet,
og Otis udpeger, hvor vi kan slå lejr.
Og jeg kan ikke se nogen vej ned. Det kan han heller ikke.
Så der er kun én løsning.
Åh, mand!
Nu føler man sig i live!
Det klarede helt sikkert tankerne.
Og det får mig til at tænke:
"Jeg håber, jeg stadig laver bomber, når jeg er en gammel fyr."
Siden mine testresultater har jeg tænkt meget
over at blive ældre, og hvordan mit liv da vil se ud.
Måske burde nyheden om min forhøjede risiko for at få Alzheimers
ikke komme som en komplet overraskelse.
Min bedstefar, ja, han har Alzheimers.
Og...
Hans... Ja. Hans hukommelse svigter, og det har den gjort de sidste par år.
Det er vanskeligt, for når han er klar i hoveder, bliver han meget bekymret,
fordi han indser, hvem folk er, og hvorfor... hvor er han?
Du ved, så det... er skræmmende.
Mit tydeligste minde om ham var at sidde i garagen med ham.
Han hjalp os med at bygge ting ud af træ.
Han byggede sværd til os,
små falske, pistoler og geværer og den slags.
Og jeg husker, han var virkelig tålmodig, mens vi hamrer og brager,
skærer i ting og ødelægger ting.
Jeg har så smukke minder, som jeg er meget taknemmelig for...
om det her givende, venlige individ.
Han er en smuk mand.
Så, din bedstefar... han har Alzheimers?
Ja. Enten husker han ikke, hvem man er,
sine børnebørn, men heller ikke hans egne børn.
Glemmer. Og ja, det knuser mit hjerte.
Bekymrer det dig... at du kan ende i samme situation som ham?
Som de fleste ting, der skræmmer en, får de enten en til at lukke ned
eller også motiverer de dig til at overkomme dem eller gøre alt
for at trodse oddsene, tænker jeg. Det er det, der her handler om, ikke?
Om... at gøre så mange forebyggende ting
for at sikre hjernens sundhed.
Der er en positiv energi ved det hele, modsat at være:
"Hvor mange mails skal jeg besvare?" Eller du ved:
"Hvordan bliver anmeldelsen af min film,
og får jeg nogensinde arbejde igen?"
Dagens vandretur har udmattet os, så vi beslutter at stoppe for i dag.
Men lige meget hvor træt jeg er, er det ofte svært for mig at falde ned.
Og søvn er en af de mange ting,
dr. Peter Attia fokuserede på, da jeg var inde til konsultation.
Så, Chris, fortæl mig om din søvn.
Betragter du dig selv som værende god til at sove?
Nej, det er jeg ikke. Jeg vågner mange gange i løbet af natten.
Jeg husker det, fra jeg var helt ung. Og ja, min mor taler om det nu.
Der er noget ved aftenstid og søvn, der ville forstærke
alle former for bekymring, eller hvis jeg følte skyld over noget,
så følte jeg, jeg gjorde noget forkert, eller jeg var bekymret.
Og det er der helt sikkert stadig.
Så meget af det, du beskriver, som dine begrænsninger af søvn
lader til at stamme fra det, vi kalder "abe-sindet", noget vi alle har.
En form for neuroser, en drøvtygning af tanker.
Søvn er ikke en passiv aktivitet. Det handler ikke om at være bevidstløs.
Det er faktisk en aktiv tid, hvorunder hjernen heler.
Og i dit tilfælde, Chris, på grund af din øgede risiko,
skal vi virkelig tage søvn seriøst.
Vi ved, at hver nat, man mister søvn,
leder til en ophobning af toksiner i hjernen,
der gør folk disponible for Alzheimers.
Så søvn har bemærkelsesværdigt styrkende kræfter på kort sigt,
men den sørger også for beskyttelse mod kroniske sygdomme.
Det fungerer sådan her. Mens vi sover, vaskes skidt, der ophobes i løbet af dagen
væk ved en form for affaldsafhentningsservice,
kaldet det glymfatiske system.
Men med alderen og især, hvis vi ikke sover godt nok,
bliver rengøringsholdet sjusket.
Skadeligt affald hober sig op hurtigere, end det kan fjernes.
Hvilket blokerer arbejdet,
forårsager betændelse og fører potentielt til Alzheimers.
Der er meget, Chris kan begynde at gøre nu
for at forbedre længden og kvaliteten af hans søvn.
EKSPERT I LANG LEVETID
Han kan skabe enkle vaner
som at gå i seng og vågne på samme tid hver dag,
reducere stress inden sengetid,
og lukke ned for mails og sociale medier.
Det er nemt, når han camperer i skoven.
Men forhåbentlig vil det at indføre de ændringer, når han kommer hjem,
skabe de virkelige fordele med hensyn til hans fremtidige kognitive helbred.
Og en sund søvnrytme er ikke det eneste,
Chris bør øve sig på.
Godt. Godt.
Faktisk kan mange af de vaner, han allerede har tillagt sig,
hjælpe med at forebygge hjernesygdomme senere i livet.
Sådan der!
Ved periodisk at faste og spise en kost fuld af grøntsager og fisk,
bekæmper han den cellealdring, der bidrager til Alzheimers.
Skal jeg le eller græde?
At tage skridt for at nedsætte hans stressniveau bør beskytte hans hukommelse.
Og at udsætte sin krop for ekstreme temperaturer
har vist sig at nedsætte risikoen for Alzheimers betydeligt.
Hvordan sov du i nat? Det var ret vådt.
Det var smukt med vandfaldet i baggrunden.
-Vandfaldet sang mig i søvn. -Ja.
Det er dag to og efter en god nats søvn,
føler jeg mig forfrisket.
Jeg ved, jeg kun har været uden min telefon og mails i en dag,
men min hjerne føles allerede klarere og mere rolig.
Og jeg er spændt på, hvad der kommer.
Ved du, hvad retning vi skal gå i i dag?
Fortsætter vi mod nordvest?
Har vi noget sol?
Jeg tror, solen kommer frem lidt senere.
Forhåbentlig når vi Wrights udsigtspunkt i tide til danseceremonien corroboree.
Der, hvor vi er på vej hen, Wrights udsigtspunkt,
det er et meget særligt mødested for de indfødte i området her,
hvor forskellige nationer samledes førhen.
Hvad er en corroboree helt præcist? Hvad forventer vi, der sker?
Tja, tre nationer skal mødes,
og vi skal danse, og det handler om at dele visdom
-og bare værdsætte landet sammen. -Ja.
Det handler om at føle sig forbundet til noget udenfor sig selv.
Helt sikkert. Der har ikke været en corroboree heroppe
i mere end hundrede år, så det helt specielt,
og det bliver super kraftfuldt og spirituelt opladende.
Det begynder at blive stejlere.
Har du dit klatreudstyr?
Jeg prøver.
Vandreturens anden dag byder på en anden udfordring for Chris.
For at nå til Wrights udsigtspunkt
skal han og Otis klatre op ad et bjerg.
Selvom man måske kan betragte det som træning for kroppen,
er det lige så meget træning for hjernen.
Du ligner lidt en bjergged, mand.
Ja.
Al den træning. Du ville kunne bære mig op.
Når vi træner,
producerer vores kroppe et stof, der fungerer som gødning for hjernen.
Det opmuntrer neuronerne til at vokse og forblive sunde.
-Vi nærmer os. -Vi er der snart.
Og vi ved fra adskillige studier, at jævnlig træning midt i livet
kan reducere vores risiko for at få Alzheimers
med næsten 50 procent.
Og træning kombineret med en kognitiv udfordring
viser sig at være et ekstremt magtfuldt værktøj
i kampen mod demens.
Selv når vi bliver ældre.
MAGDEBURG TYSKLAND
Min mor døde for fem år siden,
og hun led desværre af demens.
Og ja, det sidder da i baghovedet på mig,
jøsses, det kommer til at ske, eller måske sker det for mig.
En, to, tre, fire.
Hver uge deltager 70-årige Gudrun i danseundervisning.
Til tider føler jeg mig ikke så god, som jeg gjorde for 30 år siden.
Men for det meste
er jeg i ret god form.
Men det er ikke almindelig undervisning. Det er et videnskabeligt forsøg.
Dets formål er at finde ud af, om en træningsform som dans
er mere nyttig for den aldrende hjerne end almindelig træning.
Dans består af at lære komplicerede bevægelser.
TYSK CENTER FOR NEURODEGENERATIVE SYGDOMME
Det er ikke som en cykel, hvor man gentager bevægelser.
Så vi tror, at dans er en bedre måde at forbedre hjernefunktionen,
fordi det involverer denne kombination at kognitive og fysiske udfordringer.
Forskere har opdaget, at vores hjerner har evnen til at vokse og udvikle
nye forbindelser selv i den sene voksenalder.
Jeg er forsøgskaninen!
Så Notgar og hans hold vil undersøge, hvor effektivt danseprogrammet er
til at stimulere den vækst.
De leder efter tegn på positive ændringer
i den del af hjernen, der er vigtigst for hukommelsen.
Vis mig forreste del af hippocampus.
Man kan se en forøgelse her.
Det ser virkelig godt ud.
Det var så stor en lettelse, for vores resultater viser,
at dans har et fantastisk potentiale
for at forbedre hjernens funktion og dens struktur.
Og vi håber virkelig, at dans vil kunne forhindre
demens i fremtiden.
Det er ikke kun Gudruns resultater, der er imponerende.
Dansegruppen viser mere vækst i hippocampus
sammenlignet med dem, der fulgte et traditionelt træningsskema.
Resultatet havde virkelig en "wow-effekt" for mig.
Så jeg klapper mig selv lidt på ryggen,
og siger "godt gået" til mig selv.
Vi har klatret i et par timer og endelig,
føles Wrights udsigtspunkt indenfor rækkevidde.
-Lige herop? -Ja.
Er vi det rigtige sted?
-Godt klaret. -Godt gået.
Godt gået.
Vi er fremme. Og uden telefon, GPS eller et kort.
Kun den ene ting, folk har brugt i årtusinder til at navigere på jorden.
Vores hjerner.
Vi er gået dernede fra.
-Langt væk. -Det er langt væk.
Det giver en noget perspektiv, ikke?
Da jeg ser, hvor langt Otis og jeg er kommet,
landskabets skønhed,
tænker jeg over, hvad den ældste sagde til os, inden vi tog af sted.
"Lyt med jeres egne ører og se med jeres egne øjne."
Og nu giver det fuldstændig mening.
Hvis vi lukker af for larmen og virkelig stiller ind på naturen,
kan vi leve bedre.
Det har været et par lange dage,
men vi er nået frem til corroboreen, samlingen.
På vegne af de tre nationer vil vi invitere jer til at danse med os.
-Selvfølgelig. Tak. -Ja.
-Jeg danser ikke godt. -Det er i orden!
Jeg troede virkelig, jeg bare skulle se på.
Og nu er jeg virkelig nervøs.
-Padle til venstre. Padle til højre. -Padle til venstre, til højre.
Lav, lav, skulder, skulder.
Okay.
Det er så smuk en velkomst fra alle,
og sådan en opmuntring, at jeg hurtigt fik mod på det.
Og jeg ser over på Otis,
og... jeg begynder at se, hvad det betyder for ham.
Mødet mellem de tre nationer.
Jeg føler mig magtfuld. Jeg får også en følelse af at høre til.
Fordi samlingen her har til hensigt at vække vores forfædre
i minderne og vores historier fra jorden.
Ikke alene skaber jeg nye og smukke minder...
men jeg får lov til at dele det med Chris, og det kommer vi til at kunne tale om
i mange år fremover.
Jeg begyndte rejsen med at bekymre mig om,
at jeg måske mister mine minder, når jeg bliver ældre.
Men jeg har indset, hvor meget af det jeg selv kan styre.
Recepten er enkel. Spis og sov godt.
Udfordr min hjerne og krop med nye oplevelser,
og fordyb mig i naturen
væk fra distraktionerne og stress fra et moderne liv.
Og allervigtigst, del alt det med de mennesker, jeg elsker.
Ingen af disse enkle handlinger føles som noget svært.
Det er ting, jeg elsker at gøre i forvejen.
Ting jeg gerne vil gøre oftere.
Og forhåbentlig lever jeg ikke blot et mere lykkeligt og mere givende liv,
der bringer min familie og venner lige så meget glæde, som min bedstefar gjorde,
men sammen vil vi skabe dyrebare, nye minder,
der vil leve med mig resten af livet.
Tekster af: Sidsel Jacobsen