SERIÁL NETFLIX
Pusu.
Miluju tě.
15 DNÍ DO SVATEB
Ty jo!
- Máš chvilku? - Jasně. Máte se dobře?
Jo, máme. Někdy se chytneme…
- Fakt? - Jo.
Tu a tam prostě něco řešíme, ale není nebe bez mráčku.
- To k tomu patří. - Já se s Iyannou ještě nepohádal.
Od Mexika až do teď pohoda.
- Na všem se shodneme. - To je fajn.
Táta mi vždycky radil, že když se pohádáme,
nemám nikdy chodit spát naštvaný.
- Nikdy. - Tak to už jsem porušil.
Ten večer, jak se pilo.
Mallory se mi pak svěřila, cos říkal na její prstýnek.
Musím říct, že mi to přišlo…
Ta výtka, že není zlatý, se jí trochu dotkla.
Říkal jsem to ze srandy. Věděl jsem, že chtěla zlatej.
Neshazoval jsem ho. Vždyť mě znáš.
Dělám si prdel ze všeho.
Nebylo to myšleno ve smyslu, že se mnou by zlatej měla. To vůbec.
Měl jsem o ni zájem.
Rozhodla se jinak a já jsem s tím v pohodě.
Od začátku jí říkám, že jsi skvělej a že s tebou bude šťastná.
Ostatní jí můžou jedině závidět.
Jestli jste spolu šťastní, moc vám to přeju.
Držím vám palce.
Chtěl jsem si to vyříkat. Asi šlo o nedorozumění.
Já tu svou našel a jsem s ní šťastnej.
Vše ostatní jde stranou.
Mé srdce patří jen a jen Iyanně.
Když se nic nepokazí, za dva týdny budeme svoji. Ty bláho!
- Je to fajn. Možná až podezřele moc. - Tak to má být.
- Na zdraví. - Jo.
- Je mi teplo, tady máš sako. - Další vrstva. Jsi hodný.
Užila sis to dneska?
- Co ty? - Šlo to.
- Co je? - Co je s tebou?
Nic, jen se na mě divně díváš.
Jako bys měla něco na srdci.
- Jsi rozhozenej? - Jo, děsně.
- Tak co ti řekla? - Shaina?
V podstatě řekla, že spolu jsme jen na oko.
- Cože? - Že se k sobě vůbec nehodíme.
- Prostě v tom duchu. - Jako fakt?
Celou dobu se do tebe strefovala.
- Vážně? - Jo.
- To si snad nikdo nemyslí. - Já nevím.
Co když mi něco zásadního uniká…
- Nevím. - Nebo mně?
Ptám se, protože mě to fakt zajímá.
Nic ve zlým, ale co jí k tomu vede?
- Netuším. - Vždyť to…
Já jí o nás dvou řekla akorát to, že nám to klape.
Takže to zní šíleně.
- Co? - Že si na něco hrajeme.
- Nehrajeme? - Ne. Nebo jo?
Ne. Mě nezajímá, co si o nás myslí ostatní.
Miluju tě.
Shaině to nevyšlo s Kylem,
tak ji teď asi mrzí, že nám se Shaynem to klape.
V buňkách šlo čistě o nás dva.
Ostatní do toho nijak nezasahovali.
Nestávalo se,
že by nám někdo psal a snažil se nás nabalovat.
Ze svatby strach nemám.
Určitě si ho vezmu. Miluju ho.
Chci s ním strávit zbytek života.
Nechceš se tady na pláži pomilovat?
Uděláš mi rovnou dítě?
Jo.
14 DNÍ DO SVATEB
Neprší na tebe?
Trochu.
Mám malý deštník. Takový slejvák jsem nečekal.
Dneska Danielle poprvé uvidí můj byt.
Chceme vymyslet, jak udělat z místa,
které bylo doteď čistě mým domovem, náš společný domov.
- Kde je ten mazel? - Tady.
Jo!
Bojím se, aby si zvykla.
Svatba se kvapem blíží, takže se vynasnažím,
aby se rychle zabydlela a cítila se tu dobře.
- Máš to tu hezký. - Jo, tady si žiju.
- Hlavní ložnice. - Tvůj pokoj?
S tímhle mazlíkem moc ráda strávím zbytek života.
Ty jsi zlaťák.
To není možný.
Ukaž šatník.
Nevím, jak se sem vejdu.
Asi se přesunu do šatníku pro hosty.
Mně by se na šatník hodil celý pokoj pro hosty.
Ty bláho. Dawsonův svět?
No a?
- Končím s tebou. - No jo.
Zbytek mé DVD sbírky. Mám je seřazené podle abecedy.
- Ty kráso. - Jo.
To je teda silný kafe.
Znervózňuje mě, jak je pořádný.
Nesmí se mi pomíchat.
- Teď vím, jak tě vytočit. - Jo.
Já jsem docela bordelářka.
Mám strach, že ho to bude štvát.
Zvládneš tu se mnou bydlet?
Když najdeš místo pro mé hadry.
Nic jiného tě netrápí?
Mám toho fakt hodně. Hromadu videoher.
Tak jak to vyřešíme?
Třeba tvou Rock Band výbavičku budeme muset někam zašít.
Tu sem nějak nacpu.
- Ale kam? Do šatníku? - Spíš někam na oči.
- Ať je po ruce. - To ne.
Já to tak mám.
- Fakt? - Hraju často.
- Ty bys to nechala vytažený? - Doma to tak mám.
Nemůžeš to mít tamhle v krabici?
Bicí?
Přece tu nebudou vytažené. Nejsme puberťáci.
Budou z tebe paf.
Nikdy mě neviděli, tak nekecej.
Jarrette mě představí rodičům.
O tom experimentu jim vůbec neřekl.
Mohl je aspoň upozornit. Má dost konzervativního tátu.
Pořád si připadám jako náhražka.
Zhluboka dýchat.
To, že mě chce představit jako svou snoubenku,
pro mě moc znamená.
- Můžeme, prcku? - Jsi fešák.
Miluju ho, tak doufám, že jim padnu do oka a bude to v pohodě.
- Páni. - Ahoj!
Vítej, Jarrette a neznámá dívko.
- Dobrý den. - Čau.
- Dobrý den. Vy jste mi fešanda. - Tohle je Iyanna.
- Těší mě. - Dobrý den.
- Můj táta, Tim. - Moc mě těší.
- Moje máma, Felicia. - Co se děje? Posloucháme.
- To ne! - To snad ne!
Jako vážně?
Cože?
- Jo. - Ty mě chceš rozbrečet?
- Dáme vám chvilku. - Jako vážně?
Mě trefí! Kde máme kapesníčky?
Cože?
- Umíš si vybrat. - Díky.
Vítejte v naší rodině.
- Díky! - Páni!
Tati?
Tos nečekal, co?
Ani trochu.
Nech toho.
Cože?
Je to síla.
Moc vám to přeju. Už máte datum?
Sedmého června.
- Za rok? - Za dva týdny.
- Jo. - Zírám.
- Posadíme se? - Jo.
Takže jste se vůbec neviděli?
- Bavili jste se přes… - Stěnu.
Přes mikrofon.
Vyptával ses nějak, aby sis ji dokázal představit?
- Ne. - Nevyptával se.
Nezajímalo mě to.
- Vážně? - Nezajímalo ho to.
Chtěl jsem se do toho naplno ponořit a poznat, jaká je uvnitř,
aniž bych věděl, jak vypadá.
Zjišťoval jsem, jaká je lidsky. Toho jsem se držel.
Čím tě dostala?
Asi svou houževnatostí.
- Páni. - Tou mě uchvátila.
Šlo čistě o to, s čím se mi svěřila.
Udělal jsem si o ní nějaký obrázek a ten se celou tu dobu nezměnil.
- V tom to vězí. - Jo.
Nejdřív ji musíš poznat uvnitř a pak přijmeš zevnějšek.
My šli na první rande v den mých narozenin.
Jo.
Probíhalo to podobně.
Tak dobře jsem si nikdy s žádnou jinou nepopovídal.
S pusou dokořán…
jsem hltal každé její slovo.
Seděli jsme tam až do zavíračky.
- A bavili se. - Přesně.
Po 25 letech jsme pořád spolu.
- Pořád spolu. - Pořád spolu.
Takže se spolu hlavně bavte.
Komunikujte.
Komunikujte a zážitky přijdou.
První už máme.
- To teda. - Jo.
- Říkal vám, že jsem pastor? - Ano, říkal.
Chci jen říct,
že by mi bylo ohromnou ctí,
kdybych vás mohl oddat.
Bylo by to pro mě…
něco nepopsatelného.
Ty jo.
Jsi můj prvorozený.
Pár lidí už mě prosilo, abych je oddal,
ale Bůh mě nenechal, protože nejdřív musím oddat tebe.
- Ty jo. - To nic, zlato.
- Jste skvělá. - Děkuju.
Mám radost, že mě přijali tak vřele.
Jarrette byl pyšný, že se stanu jeho ženou.
Teď jsme si ještě blíž.
Myslím, že do jeho rodiny bez problémů zapadnu.
Doufám, že Jarrette do mé taky. Ale s našima to bude složitější.
Ponese se to v jiném duchu. Bude to vážnější, možná trochu na nervy.
Sakra, z toho se nevykroutím.
SALVADORŮV BYT
Mám skoro sbaleno.
- Fajn. - Už to bude.
Jenom ponožky.
Konečně uvidím Salův byt a poznám jeho spolubydlícího, Caesara.
Nevadí ti, že se ti tu pohrabu?
- Ne, do toho. - Dobře.
Nemám co skrývat.
Prkýnko je dole, to se mi líbí.
- To je důležité. - Vidím papírové utěrky.
Jen do mě.
Nepřekvapuje mě to. Čekala jsem, že bude mít všechno hezky srovnané.
- Už jde. Kámo! - Zdar!
- Čau. - Ahoj, Caesar.
- Mallory, moc mě těší. - Moje snoubenka, Mal.
Pojď sem. Nazdar.
Jak se máš?
Moc dobře. Dáš si koktejl?
- Jasně. - Hned to bude.
Máte to tu moc hezký. Krásně prosvětlený byt.
Bydlíme tu asi rok. Známe se z vejšky.
Oba jsme studovali hudbu a já už nějakou dobu učil.
- Hudbu? - Jo.
- Zpíváte spolu? - Jo, pořád.
Nechat Mallory, aby mě lépe poznala, bylo snadné. Je to přirozené.
Jestli spolu založíme rodinu, budu našim dětem pořád zpívat.
Mallory by to určitě uvítala.
Taková malá rodinná mariachi skupina.
Až z vrcholků Sierry Moreny
se snášejí, má drahá.
Ty oči černočerné
rozhlíží se vůkol, má drahá.
To znaménko krásy,
co máš v koutku úst, má drahá.
Ne že ho někomu dáš.
Patří totiž mně, má drahá.
Zpívej a neplakej.
Píseň zahřeje tě u srdce
a zlepší ti den, má drahá.
Panebože, rozbrečeli jste mě.
Zpíváte skvěle.
Že Sala miluju, mi došlo, když mi v buňkách zazpíval.
To pro mě nikdy nikdo neudělal. Je jiný než většina chlapů.
Působí mnohem citlivěji a umí dát city patřičně najevo.
Když dneska zpíval a díval se mi přitom do očí,
byla jsem z toho na větvi.
V tu ránu jsem se do něj zamilovala ještě víc.
Rozbrečeli jste mě. Jste vážně skvělí.
12 DNÍ DO SVATEB
Jsem na tvůj byt zvědavá. Uvidím Shakeyho doupě.
Dovez nás domů.
Já tušila, že si uděláš pohodlí.
Na co mít Teslu a jezdit bez autopilota?
To je na mě moc.
Víš jak, musíme z ní vymáčknout maximum.
Zlato.
Páni. Ty kráso!
Nevšiml jsem si, že jedu 150. Jejda.
- Nezdá se to, viď? - Ani ne.
Chceš tam být do pěti minut?
Ale přišlo mi to sexy. Rychlý auta můžu.
To, že jí ukážu byt, je vážná věc.
Chceme v něm totiž žít jako manželé.
- Zavři oči. - Dobře.
Můžeš otevřít.
Ty kráso! To je nádhera!
- Jsme tady. - Cože?
Má to takový mládenecký punc.
- Mé doupě. - Všude černá.
Je to tak snazší. Klidně vylepšuj.
Chybí tomu ženský cit. Co je tohle?
Svíčka.
Černá?
- Jednotný styl. Je to snazší. - Ty jo.
- Prostě černá. - Chce to zpestřit.
- Myslíš? - Aspoň trošku růžové.
- Jo, ženská ruka by tomu bodla. - No sakra. Fakt se mi tu líbí.
- To rád slyším. - Vážně moc.
Doma to mám ráda, ale už se chci od našich odstěhovat.
A jeho byt je skvělý.
Pár věcí bych určitě změnila.
Dá se tu pohodlně povečeřet ve dvou.
Paráda.
Ale má to tam útulné.
Dokážu si představit, že tam spolu spokojeně žijeme.
Kde chceš bydlet za pět let? Pořád ve městě?
Za pět let asi ještě jo.
Rád bych zůstal, protože si tu zařizuju kancelář.
Chtěl bys tu vychovávat děti?
Musíme jim dopřát dobré vzdělání.
- Máknout si. - Jo, jít si za svým.
- Takže maximálně dvě děti. - Jo, souhlas.
- Chceš vidět můj pokoj? - Jasně.
- Za mnou. - Konečně se dočkám.
Jsme tady.
- Ty jo. Obří postel. - Mám tu bordel.
Nemůžu tomu uvěřit.
V tomhle bytě budu žít se svým nastávajícím. Ty jo.
Kterou holku by to nerozpálilo?
Takže hurá na to!
Mluvím o svatbě.
Sleduj. Roztáhnout závěsy.
- Tak… - Páni! Pěkný.
Jo.
Čím se přikrýváš?
- Tímhle. - Aha.
Je to heboučké. Nenech se tou šedou zmást.
Bude to chtít trochu rozzářit. Přidat barvu.
Do toho. Mám tam nahřívací podložku.
- Aha. - Zapínám ji před spaním.
Usínáš v teple?
- Je to jako vířivka. - Panebože.
- Vířivka na spaní. - Hezký. Fakt paráda.
- Bojíš se? - Děsně.
- Proč? - Jsem nervózní.
Proč asi? Je to velká věc.
Už tam budeme.
- Asi se pozvracím a počůrám. - Fakt?
Jo. Ty nejsi nervózní?
Budeš se jim líbit. To vím jistě.
Ale musím přiznat, že i mě občas dokážou rozhodit.
- Nějak to na mě dolehne. - Budeme oba vystreslí!
Snažím se zachovat klid a být tu pro tebe.
- Vystreslá dvojka. - Přesně.
Jsme tady.
Panebože.
Dneska představím Danielle mámě a sestrám.
Poprvé ji uvidí.
Je to nevšední záležitost.
Pokaždé když mámě někoho představuji,
bývá zpočátku dost odměřená.
Počítám s tím, že dnešek nebude výjimkou.
Ahoj.
Ahoj!
- Dobrý den. Ráda vás poznávám. - Ahoj. Jenn. Těší mě.
Danielle. Mě taky.
- Moc mě těší. - Mě také.
- Pro tebe. - Ahoj.
Jsem hrozně nervózní.
- Nejsi sama. - Panebože.
- Dáš si víno? - Moc ráda.
Ničeho se nebojte. Nekoušeme.
Takže všichni jsme nervózní…
- Jo. - Jo.
Ale ona to tak má vždycky.
To je pravda. Jsem nesvá, až to bolí.
Proč ses rozhodla hledat lásku tímhle způsobem?
Těch důvodů bylo víc. Obecně si moc nevěřím.
Vážila jsem o 30 kilo víc, což má za následek to,
že když vidím někoho poprvé, chovám se dost zvláštně.
Ale námi dvěma jsem si byla jistá hned.
Hrozně mě uklidňoval. A dost jsme si povídali.
Na jisté věci by normálně přišla řeč po čtvrt roce,
ale když víte, že ten druhý taky stojí o svatbu,
nemáte takové zábrany.
Kdybych normálně na třetím rande vytáhla děti, končím.
Ale my jsme to měli podobně.
Je to něco nového.
Nikdy jsem nechodila s nikým, s kým bych se cítila tak jako s ním.
Vždycky když spolu něco řešíme,
nedokážu si představit, jak bych to bez něj zvládla.
Každý jsme jiný, ale přemýšlíme dost podobně.
Chci jeho mámě dokázat, že ho miluju,
i když jsme se seznámili za šílených okolností.
Kdybych se jim nepozdávala, Nick by si mě taky nemusel vzít.
A to by mě moc mrzelo.
Je nám spolu dobře a máme spoustu společného.
Hlavně když přijde nějaká krize, nedokážu si představit, že to bez něj…
Jaká krize? Vždyť jste spolu chvilku.
Občas se to vyhrotí.
Stačí maličkost a najednou to bouchne.
A řešíme všechno možný.
Skousneš, že se sprchuje dvakrát denně?
- Cože? To už dávno nedělám. - Že ne?
Dřív na to byl úchyl.
Musíš to říkat zrovna takhle?
Prostě sprchování a mytí rukou trochu hrotím.
- Potrpí si na hygienu. - Hodně to hrotí.
Taky je vybíravý ohledně jídla. Dost řeší chleba.
- Uvidíme. - S ní to tolik neřeším.
- Jo. - To je dobře.
Jak jsi věděl, že je ta pravá? Léta jsi nám žádnou nepředstavil,
a najednou sem jedeš se snoubenkou.
Oba chceme to samé. Chceme založit rodinu.
Chceme se brát z dobrých důvodů.
A nehodláme ignorovat překážky,
které se vyskytly, nebo časem vyskytnou.
Mně přijde zvláštní,
že měl už několik dlouholetých známostí,
ale nikdy to neskončilo svatbou.
Jde o důležité životní rozhodnutí. Náš rozvod jsi tehdy nesl dost těžce.
Neměl jsi z něj radost.
Ale zpětně jsem za něj rád, protože jste se s tátou nesnášeli.
Kdybyste spolu zůstali, dost by se to na nás podepsalo.
Nechceme se vzít z rozmaru. Nechceme se rozvádět. Nechceme…
Nikdo nejde do chomoutu s tím, že to skončí rozvodem.
Ale stane se.
Odcizíte se, každý chcete něco jiného.
Ale snažíte se, aby to fungovalo.
A je to ráz na ráz.
Nikdy nemůžeš vědět, jestli se to nějak nepokazí.
Chápu, že oba chcete rodinu,
ale jde o to, jestli je váš vztah dost silný,
aby vydržel, až opadne ta počáteční zamilovanost.
V mnohém jsme si podobní, ale naše opaky se hezky doplňují.
V Mexiku byl svědky mého záchvatu úzkosti.
Bála jsem se, že ho to odradí.
Ale on mě neskutečně podržel. O tom se mi ani nesnilo.
Nikdy jsem se v tak špatné situaci necítila tak dobře.
Miloval mě, i když jsem ho v tu chvíli děsila.
V tu chvíli jsem věděla, že…
Chce se mi brečet.
Pokud to tak chcete, rozhodně proti vaší svatbě nic nemám.
Jsme si naprosto jistí.
To se ani nedá vyjádřit slovy.
Jsem za to nesmírně vděčná.
Už budeme muset jet.
- Jo. - Těšilo mě.
- Mějte se. - Obejmeme se? Pardon.
Už jsem ani nečekala, že by se oženil.
Vždycky to po nějaké době skončilo.
Tak jsem si říkala,
že možná není ten typ. Co já vím.
- Nebylo to tak zlý, ne? - Ne.
Pokud si chce Danielle vzít, je to jen na něm, na mně nesejde.
Budu muset věřit jeho úsudku.
Pokud to doopravdy chce, ráda ho podpořím.
Byla moc milá, ale dokud to neuvidím, neuvěřím.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Budeme mít na svatbě šáňo?
- Jo. - Dom?
Dom Perignon.
Nikdy jsem nebyla šťastnější.
A to jsem si myslela, že už jsem lásku zažila.
Ale když jsem se zamilovala do Shaynea, došlo mi, že jsem ji nikdy necítila.
Až teď mi v životě nic nechybí.
Ježiši, co to zase melu?
Kdyby mě teď slyšelo mé staré já,
asi by se mu z těch řečiček zvedal žaludek.
- Na zdraví. - Jo.
To jsi z té svatby tak vystreslý, že musíš pít z flašky?
Docela jo. Hlavně nevím, koho pozvat.
- No nic. Téma teda máme. - To je hotový.
Co se týče jídla, šla bych na jistotu…
Fajn, ale chci dvě věci.
- Klidně je zařídím. - Dobře.
Jaký dvě věci?
Chtěl bych Old Fashioned fontánku, ze které poteče whiskey koktejl.
Cože?
Představ si fontánku s vodou
se spoustou trubiček a všeho, ze který teče Old Fashioned.
Bum, hotovo. Bum, dej si. Bum.
Prostě bezedná…
- To slyším prvně. - A sýrový kousky.
- Dobře. - Může být?
Ty chceš podávat svatebčanům?
Spíš si to představuju jako samoobslužný stánek,
kde by byly hot dogy, pizza, makaróny, sýrový kousky.
Pro každého něco.
Prostě tutovka. Panenku každej nemusí.
U nás v rodině mají všichni alergii na laktózu.
- Fakt? - Jo.
My jsme na mlíku vyrůstali.
Navíc moc nepijou.
Ty kráso. Ve Wisconsinu chlastají všichni.
- Já vím. Jo - To bude slušná divočina.
Ani nevím, kdy naposledy někdo z mé rodiny někde na veřejnosti pil.
Já nevím, kdy naposledy někdo z mé rodiny nepil.
Jo.
Ale tu fontánu bych nerad rušil…
Bez legrace. Táta Old Fashioned miloval, takže by bylo super ho tam mít.
Aby prostě bylo vidět, že tam je s námi a že na něj myslím.
Moc tu fontánu chci, protože vím, že by si u ní s námi určitě připil.
- Bylo by to fajn. - To jo.
Rodina je důležitá.
Můj otec před pár měsíci zemřel,
takže mě láká myšlenka toho, že budu mít teď v podstatě druhého otce.
Chceš tam něco z vaší kultury?
Těžko říct. S korejskými jídly je to složité.
- Všude se dělá banchan. - Co že to?
- Banchan. Taková chuťovka. - Panča? Bančák?
Říkalas bančák? Fakt ti nerozumím.
Pouč mě. Nechci být před vašima za kreténa.
Proč to furt opakuješ?
- Co? Bančák. - Přestaň.
Bačák. Větřím průser.
Nakráčím si to k tvým prarodičům a řeknu…
Jak to bylo? Na?
- Ne. - Jinak, viď?
- Kruci. - Ne. Znamená to „ano“.
Ježiši.
Ne.
- Dobrý, ne? - Přestaň.
Radši se napiju.
10 DNÍ DO SVATEB
Ježiš, já se tak těším! Poznáš mou ségru.
- Už se nemůžu dočkat. - Jo.
Ale jsem nervózní.
Nemáš důvod. Je boží.
Pro mě láska není klasické pohádkové klišé.
Pro mě je to něco, co jsme se Salem začali budovat
už od našich prvních rozhovorů v buňkách
a upevnili nepříjemnými rozhovory, kdy jsme si leccos vyříkávali.
Teď přichází představení rodině. To všechno k lásce patří.
- Hurá na to. - Tak jo.
Dneska představím Sala své sestře Tiffany.
Až nás spolu uvidí, všechno jí to teprve dojde.
Jo!
Tiff!
Ale moc se těším.
- Prý máš ráda červené, tak jedno nesu. - To mám. Děkuju moc.
- Moc milé. - Jo!
- Tak jste tu. Zajímavý. - Já vím.
Že jo?
Je nesmírně náročné pochopit, čím jsme si spolu prošli.
Ale klidně se ptej.
Jak znám Mallory a její vztahovou historii,
kdy měla několik dlouholetých vztahů, přičemž žádný neskončil svatbou,
zajímalo by mě, jak to máš v tomhle ohledu ty.
Měl jsi nějaký vážný vztah? Požádal jsi už někoho o ruku?
Třikrát. Ne, kecám.
Čekala jsem, že začne: „No…“
Mám to určitě jinak než Mallory.
Její nejdelší vztah trval šest let, můj asi dva a půl roku.
To není moc.
Ne, není.
Ale vzhledem k tomu, že pocházím ze silně katolické rodiny,
s randěním a vztahy jsem vážně začal až v jednadvaceti.
Nikam jsem se nehnal, byl jsem uzavřený do sebe.
A myslíš, že jsi na celou tuhle šílenost připravený?
- Člověk se pořád učí. - Miluješ ji, Sale?
Dokážeš říct, že tuhle ženu miluješ?
- Jo. - Dobře.
- Jo. - Protože teď jde fakt do tuhého.
- Já vím. - Požádals ji o ruku.
- Jo. - Chceš si ji vzít za ženu.
- Takže plánujete svatbu. - Jo.
Kdy bude?
Za dva týdny.
Vy mi dáváte.
Co to má jako být?
- Jaké má vůbec příjmení? - Perez.
- Perez. Může si nechat svoje. - Jde mi o to, že to ani nevím.
- Nevíme vůbec nic. - Jo.
Co děláš za práci? Co tě baví? Čím se živíš?
Ona už dostudovala, má rozjetou kariéru.
Vlastní dům. Co přinášíš ty?
- Dělám v cestovce. - Dobře.
Finance už jsme řešili. Shodneme se, že chceme mít vlastní aktiva.
Chceme se zajistit do budoucna.
Nechci si přivlastňovat nic, co patří Mallory. Vážně.
To si sama vydřela. Chápeš mě?
Ale v manželství přece všechno sdílíte.
Vím, že tě to asi zaskočí, ale požádal mě o ruku, aniž by mě viděl.
A já mu stejně tak řekla ano, takže…
- Tys mu kývla, aniž bys ho viděla? - Jo.
Než jsi viděla, kolik měří, jaké má vlasy…
Jo. Přesně tak.
- A šlo to od srdce? - Jo.
Hlavně abys byla šťastná, zdravá a měla se dobře. O to mi jde.
Jsi má nejlepší kámoška. Beru tě jako druhou mámu.
Vážně…
- Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo. - Já vím.
Myšlenka toho, že se mám o někoho, koho tak zbožňuju,
dělit s někým jiným, mě upřímně děsí.
Já vím.
Má mě strašně ráda.
Já ji taky. Ani nevím, proč mě to zaskočilo.
Ale vážím si toho, protože takhle důkladně si nás
ještě nikdo neproklepnul.
Celé je to totálně na hlavu.
Ale zároveň vím, že nikdo ten experiment nechápe
tak jako my se Salem.
A pokud cítím, že to chci a že dělám dobře,
tak to prostě udělám.
Nakonec se…
Za dva týdny se berete.
Spoustu věcí jsem neudělala,
protože se bojím riskovat.
A pak si to vyčítám. Tohle ale beru naprosto vážně.
Od začátku jsem si na nic nehrála a byla čistě sama sebou.
Nikdo mě do ničeho netlačil.
Nikdy bych nedělala něco z donucení.
Myslím, že se vyznám v lidech a umím se správně rozhodnout.
Proto mě to k Salovi tak táhlo. Má to úplně stejně.
Nemůžu po tobě chtít, abys mi věřila. Stačí, když budeš věřit Mallory.
Za sebe můžu jen říct, že to myslím upřímně a že ji miluju.
Na mou duši.
Každopádně doufám, že dostaneme tvé požehnání.
Mám vám žehnat?
Ano, jde přece o svatbu.
Když mně
nepřijde fér rozhodnout se po takhle krátkém rozhovoru.
Je to velká věc.
Jestli Tiffany na svatbu nedorazí…
Nevadí. Je to její rozhodnutí.
Naši taky neměli požehnání od rodičů.
Ale stejně se vzali.
Rád bych ji tam viděl, ale hlavní je, jak se rozhodnu já s Mallory.
A my se chceme brát.
Tak jsme tady.
- Můžu něco vzít? - Jo. Třeba tohle.
Svatba je už za dva týdny. Je načase představit Díp rodině.
- Připravená? - Jo.
U nich doma to dopadlo dobře.
Teď je řada na mně.
Vůbec se toho nebojím,
protože Díp je úžasná a vím, že si ji zamilují.
Ahoj.
Čau!
Ahoj.
Jsem zpátky v domě, kde jsem vyrůstal, ale tentokrát si s sebou vedu snoubenku.
Nejsem ani trochu nervózní. Přijde mi to naprosto přirozené.
Vše je v nejlepším pořádku.
Jaké to vůbec bylo, když jste se nemohli vidět?
Byla to síla, ale v dobrém smyslu.
Jedinečný zážitek.
Jdete do toho s jistým očekáváním.
Chcete navázat citové pouto a dát vztahu pevný základ.
Ale když se nevidíte, je to úplně jiné.
Oba jsme s tím zprvu bojovali.
Kdo se projevil jako první?
Myslím, že on.
Někdo si tu asi hodně věřil.
Máma už tě hlásí.
- Když něco chceš, musíš se ozvat. - Pravda.
Neřešili jsme malichernosti.
Když jeden druhého nevidíte, bavíte se o spoustě různých věcí.
Oba jsme se narodili v Indii.
Opravdu?
- Taky chodila výhradně s bělochy. - Vážně?
- Je můj první Ind. - První hnědý polibek.
V buňkách jsme se bavili i o něčem, co mě do té doby vůbec nenapadlo.
Došlo nám, že se prostě snažíme zapadnout.
Jdete tam s tím, že chcete někoho najít,
ale místo toho objevíte sami sebe.
- Hezky se to poslouchá. - To jo.
- Táta souhlasí. - Jo.
Díp mě poznala i v tom nejhorším světle.
Nedokážu si představit nikoho jiného,
s kým bych žil radši, takže…
Je nesmírně chápavá.
Nám je spolu pořád dobře i po 34 letech manželství.
Nikdo vás nikdy plně nepřipraví na všechny zkoušky,
kterým budete čelit.
Hlavní je, zda vám ten druhý bude oporou.
Zda vám v takových situacích pomůže všechen ten stres ustát,
aby se vám lépe dýchalo.
Snad jste toho oba schopni.
Skvělá rada.
Mám radost, ale zároveň strach. Manželství je dřina.
Stojí spoustu úsilí, ale hodí se k němu.
Oba musí přijmout své nedostatky a vzájemně se doplňovat.
Nicméně jejich svatba je dosti netypická a to mě trochu děsí.
Oběma se nám moc líbí.
V mnoha ohledech je takřka dokonalá.
Díp je úžasná.
Je milá a nezištná.
Skvěle se s ní povídá, je s ní sranda, je vnímavá.
Navíc energická a upovídaná. To se mi na ní líbí.
Je to prostě krásná holka
uvnitř i navenek.
Jen k ní necítím žádnou mimořádnou
fyzickou přitažlivost,
i když bych chtěl a v jiných vztazích jsem ji cítil.
Ale tehdy se mi zas…
Nelíbila spousta jiných věcí.
Jo. Proto si s tím nevím rady. Je to těžká situace.
Ač je to pro mě ta nejúžasnější osoba na světě,
něco tomu zkrátka chybí.
Těžko se mi o tom mluví. Obzvlášť s mámou.
Normálně bych tě hned utla.
Potřebuju si teď hlavně ujasnit, jestli se s něčím takovým dokážu smířit.
- To ti nezávidím. - Je to těžký.
Mám-li být upřímná, soucítím teď mnohem víc s ní než s tebou.
Mohla si tam najít někoho, kdo ji bude milovat takovou, jaká je.
- Je úžasná. - To určitě…
Nezaslouží si člověka, který jí dá byť o procento míň.
Dobré ráno.
- Dobré ráno. - Ahoj, Mamčo.
Začínám kočkám přicházet na chuť.
Má tě ráda.
Mamčo.
Ty jsi krasavice.
Nech toho. Teď jsem vstala.
- To nevadí. - Přestaň.
Ty chceš jít k oltáři v botaskách?
Jo, vezmu si Jordany.
- Koupíš mi ladící pár? - Jasně.
Chceš si je vzít pod šaty?
- Na hostinu. - Na hostinu?
Máš nějaký přání na šaty?
- Ty nechám na tobě. - Dobře.
Mně bohatě stačí, když přijdeš k oltáři.
Správná odpověď.
Ještě teda pak musíš říct ano.
- To musím? - Jo. Přijít nestačí.
No dobře.
A je něco, co by ti vadilo? Třeba odhalená záda?
- Vydrž. To dám. - Co máš dneska v plánu?
Zajít do podniku s názvem Persona.
Ty tam kempíš?
Je úterý.
- Taco úterý. - Ale pořád úterý.
Pít se musí.
Co ty, když se ti se mnou nechce?
Pustím si seriál a budu si číst.
Kámo! Kolikrát ho musím střelit?
Mně by klidně stačila komornější svatba.
- To ty z toho chceš mít senzaci. - Teď už tě plně vnímám.
Jsem jedno velký ucho.
Divím se, že ti ty sluchátka neprasknou.
Chceš se pohádat hned, nebo pozdějc?
Necháme to na pozdějc.
Sekla se mi hra. Do háje.
- Jdu se radši chystat. - Amatér.
Tak jo.
Jarretta moc miluju.
Beru ho takového, jaký je, ale museli jsme řešit,
jestli si na manželství zvykne a zvládne se trochu přizpůsobit.
Tvrdí, že ano, ale zatím žádná změna.
Tak uvidíme.
Nevím, jestli chci žít s někým, kdo každý den chlastá.
Fakt netuším. Mám z toho obavy.
Jo!
Jarrette!
Jarrette se nám konečně vrátil!
- Copak se děje? - Nic. Jarrette šel ven.
- Vadí ti to? - Ani ne.
Brzo budeš manželka na plný úvazek, no ne?
To máš pravdu.
9 DNÍ DO SVATEB
Tak jsme tady.
- Všimni si, kolik mám nábytku. - A co ten bordel?
- Ticho. Pozdrav Wizzy. - Jak v tom můžeš žít?
- Ahoj, Wizzy. - Budeš hodná?
- Trochu se tě bojím. - Pohlaď si ji.
Pojď sem. Nesekne mě?
- Ne, vítá tě. - Ahoj.
S Nickem žijeme každý úplně jinak. On je prostě vzorňák.
Jsem celkem pořádná, ale rozhodně ne ukázková.
Trochu se bojím, co na můj byt řekne.
Je mi 28. Jsem o dost mladší. Možná si všimne nějakých poťouchlostí.
Mohl by mě začít vnímat jako nevyzrálou.
Co to je?
Když tu mám kamarády, dělám, že hraju na kytaru.
Mám celou sadu nafukovacích nástrojů.
Tady jsou bicí.
Stůl mám trochu rozbitej.
Jestli máš nářadí, zachraň mě.
Měla jsem tu ceduli „Zákaz tancování na stole,“ ale nepomohla.
Šatník na bundy a kabáty.
- A tady další šatník. - Ty jo.
- Máš spoustu hadrů. - Já vím.
Ukážeš se mi v tomhle?
Tohle jsem fakt nečekal. Šatník vedle šatníku.
Jen když si zkusíš tohle.
Kromě zimního a jarního oblečení v nich má taky kostýmy.
Co ty na to?
Kdes to vzala?
Chodí mi různé letáky a nechám se snadno unést.
- To mě děsí. - Padej se obléct.
Dobře. Nebudu kazit srandu.
- Já ji taky nekazím. - To je fakt. Odvázala ses.
Před dvěma měsíci bych se do toho nevlezl.
Takhle hrozně jsem nikdy v ničem nevypadal.
Náhodou ti to sekne.
Jsem rád, že jsem si nechal kalhoty, jinak by bylo vidět všechno.
Sluší ti to.
Máš ránu.
Pojď sem.
To se mi snad zdá.
Na co je máš? To je kupuješ jen tak ze srandy,
nebo tu v nich přes den chodíš?
To ne, ale mám tu často kamarády.
Jo, ale…
To jako přijdou a ty je vítáš v kostýmu hot dogu?
Jo.
Já ti říkala, že mě ještě zdaleka neznáš.
Nezažils mě s kamarády.
Pořád nechápu ten důvod.
- Zábava. - Aha.
- Proto tu mám hry, nerfku, party lasery. - Kde máš nerfku?
Mně se líbí, že je Danielle potrhlá.
Ale přeci jen je mezi námi jistý věkový rozdíl,
který nelze zcela přehlížet.
Každý jsme v jiné fázi kariéry.
Já byt vlastním, ona je v pronájmu.
Pokud se máme vzít a být spolu šťastní, bude se muset smířit s tím,
že se spolu musíme naučit žít.
Kámoši mi rozbili stůl.
Nebojíš se, že se to u tebe stane taky?
U mě by na stůl nikdy nikdo nevylezl.
Jo.
My to s kámoši děláme.
Takovýhle život chceš vést? Blbnout s kamarády?
Ne nezbytně. Chápu, že…
Nejsme žádní vypatlanci. Jen se rádi bavíme.
Proto mám nafukovací kytary.
Pořádáme taneční mejdany, při kterých lezeme na stoly.
Ale nemám v plánu zdemolovat ti byt.
Měli bychom to probrat.
O spoustě věcí jsme říkali, že nám nevadí, ale…
Kdyby u nás doma návštěva něco rozbila…
Jo.
To už se ani nedá svést na nezralost.
Asi bych je musel předem upozornit: „Bavte se, ale nic nám tu nerozbijte.“
Oni to ale nedělají schválně.
Já ti nevím. Pařím se. Je mi vedro.
- Je tu hic. - Mám dost.
Asi už se o tom nechci dál bavit.
Půjdu to ze sebe sundat a trochu vychladnout.
Už aby to bylo za náma.
- Fakt? - Jo.
Mám nervy v kýblu.
Takže Don…
- A Nan. - A Nan.
Jo.
Don a Nan.
- Jo. - Dobře.
To si pište, že jsem nervózní. Natalie rodičům neřekla, že je zasnoubená.
Bavíme se o mém budoucím tchánovi a tchyni. Jde do tuhýho.
Natalie se asi nebojí, co na mě řeknou.
Ale vyrůstala v dost konzervativní rodině.
Navíc u dcer mají rodiče vždycky strach, aby si domů nepřitáhly nějakého pobudu.
Chci se o ni starat a být jí oporou. Snad to její rodiče poznají.
Jak nás představíš?
Řeknu jen: „Ahoj, tohle je můj snoubenec.“
Budeš se přitom tak přiblble chechtat?
Když jsem nervózní, vždycky se směju.
Co když se jim nebudu líbit?
Jak to uděláme?
Asi dojdi pro kytku a večeři
a já jim zatím řeknu o tom experimentu, aby věděli, co je nového.
A pak jim tě představím.
Hlavně buď sám sebou a neboj se.
- Fajn. - Jo.
- Dáme to? - Jo, dáme.
Tak jo. Ale jsem z toho nesvůj.
- Tak jo, skočím pro večeři. - Jo.
A pro kytku. Ty zatím připrav půdu.
Jo. Uvidíme se pak?
- Jo. - Dobře.
Tak zatím.
Zatím.
Jsem z toho popravdě v prdeli.
Já totiž rodičům říkám úplně všechno.
Takže mě mrzí, že jsem před nimi ty zásnuby tajila.
Doufám, že se jim bude líbit,
ale nejspíš se jim nebude zamlouvat, že je to všechno tak narychlo.
Nechci je naštvat,
ale tím nejdůležitějším je pro mě teď Shayne,
takže pokud se naštvou, nedá se nic dělat.
Kristepane.
Já to nedám.
Ahoj!
- Natalie. - Bože.
- Co je? - Co tu děláš?
Jak to myslíš?
Sluší ti to.
- Díky. - Jo.
- Ahojda. - Ráda vás vidím.
Kde to jsme?
V mém novém bytě. Chcete ukázat výhled? Je boží.
- Stěhovala ses? Hezké! - Krása.
- Páni, vážně nádhera. - Že jo?
Nechcete se posadit?
Jistě.
- Ne, vážně. - Co?
- Čí je to byt? - Můj. Opravdu.
Ne.
Všechno vám řeknu, až si sednete.
Dobrá.
Proč si mám sedat? Bojíš se, aby to se mnou neseklo?
Radši postojím tady, kdybych musela vzít roha.
Dělám si srandu.
Chybělas nám.
- Byla to věčnost. - Jo.
- Neviděli jsme se tři čtyři týdny, ne? - Jo.
Tak jo.
Asi víte, že jsem byla nezadaná.
- Jo. - A chtěla jsem si někoho najít.
Tak jsem se přihlásila do experimentu,
v rámci kterého se spolu 15 žen a 15 mužů naslepo seznamuje.
Do někoho jsem se tam zamilovala.
Požádal mě o ruku.
A já řekla ano a jsme zasnoubení.
Panebože!
Jmenuje se Shayne.
- Tohle je náš společný byt. - Cože?
Páni.
Panebože. To je na mě moc.
Za dva týdny se budeme brát.
Co prosím?
- Jako tvá matka mám obavy. - Já taky.
- Chceš vidět prstýnek? - Ne, nechci!
Možná jsem staromódní, ale po deseti dnech?
Děda s bábi se vzali třetí den a vydrželo jim to 70 let.
A ty snad žiješ v minulém století?
Kdybych si tím nebyla jistá, tak mu ano nikdy neřeknu.
- Já ti nevím… - Přísahám.
Chtěla jsem vám to říct, ale musíte ho poznat osobně.
Mami, je ti hrozně podobnej.
- Cože? - Je energickej, občas emocionální.
- Bože. - Víš co?
Jen vás předem upozorním, že povahou je úplně jiný než já.
Mnohem spontánnější.
- To je dobře. - No právě.
Jako ty.
Ale klape nám to.
Jak jsi poznala, že je to ten pravý?
Prostě jsme se v těch buňkách dopodrobna bavili.
Šli jsme vážně do hloubky. Bavili jsme se o všem možném.
Je moc hodný.
To je dobře.
- Je skvělej. - Dobře.
- Věřím ti a chci ho poznat. - Určitě…
- Moc se na něj těším. - Dej mu aspoň šanci.
A zmínila jsem, že za dva týdny máme svatbu?
Zavolejte mi někdo sanitku.
Panebože. Co se furt směješ?
- Mami. - Nan.
Můžeš si nechat soudy na později?
- Stoupnu si za tátu. - Jo.
Když jsem jim líčila, že jsem zasnoubená, viděla jsem, jak je z toho máma špatná.
Zlobila se na mě.
Rvalo mi to srdce,
ale zároveň jsem měla ohromnou radost, že táta to bral tak v pohodě
a bez předsudků.
- Mami, buď na něj milá. - A když nebudu?
Nebyl tohle vždycky tvůj sen?
Pravda. Aby si našla někoho, kdo ji bude milovat.
S našima jsme si hodně blízcí.
Snad mi nedají ultimátum.
To mě ani nenapadlo.
No nic, půjdu si namalovat obličej.
Vím, že občas dělá blbosti, ale tohle nemá obdoby.
- Věř jí trochu. - Já to nezvládnu.
- Ahoj. - Čau.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček