Тейлор придумала гру.
Ідеальний чоловік, але… він усюди ходить босий.
-Вийшли б за нього? -Ні.
ЕШЛІ В, 31 рік ВЧИТЕЛЬКА
Ні.
-Я б вийшла. -Вийшла б?
-Ми замурзані хіпі. -Босий?
Я б над цим подумала.
Ідеальний чоловік, але не вміє читати. Ти б така: «Я зачитаю тобі меню. Нічого».
ТЕЙЛОР, 29 РЕЧНИЦЯ ЕКОЛОГІЧНОЇ ПОЛІТИКИ
Ідеальний чоловік, але…
ви його п'ята дружина.
Він засвоїв багато уроків, це…
БРІТТАНІ, 32 КОСМЕТОЛОГИНЯ
Так, Тейлор!
Як закінчилися його шлюби: розлученням чи смертю?
Так.
Ось у чому питання.
Гаразд, усі вони мусять бути живі. Мають же бути якісь межі.
ЛЮБОВ СЛІПА
Сподобатися мені — не так легко.
МОНІКА, 36 ТОРГІВЛЯ В СФЕРІ ІТ
І кожен хлопець, в якого я закохуюся, щоразу,
на першому ж побаченні між нами спалахує іскра.
Наче ми давно знайомі. Така іскра!
МАРІССА, 31 СУДОВИЙ КЛЕРК
А через кілька місяців: «Ми несумісні».
А тут сумісність — головна річ.
Я маю улюблений типаж чоловіків.
Любою красенів.
РЕЙ, 32 КОНСУЛЬТАНТ З ПИТАНЬ СТРАТЕГІЙ
Рею, ти схожий на знаменитість.
-Нік Лаше ховається. -Це через підборіддя.
Мене заводять накачані руки.
Існує закономірність. Зовнішність — на першому місці.
Я тут, щоб… не судити про книгу за обкладинкою.
Привіт.
-Хто це? -Це Моніка. А це хто?
Це Стівен.
-Це Стівен! -Привіт!
Я не запитувала… Коли в тебе востаннє були серйозні стосунки?
-Два з половиною роки тому. -Скільки ви зустрічалися?
-Два роки. -Два роки.
Скажу чесно, то були мої найздоровіші,
найбільш відкриті стосунки.
-Прекрасно! -Так.
Для мене важливе спілкування й емоційний інтелект.
Для мене теж.
Навіть якщо це: «Як ти?» А ти: «Усе добре».
-«Неправда. Як ти почуваєшся?» -Чудово!
Ми розмовлятимемо, доки не розберемося.
Стосунки це, шлюб, робота —
про свої почуття треба говорити.
Якщо говорити про шлюб, я зрозуміла, що важливо
з упевненістю знати,
що мати невдалий день — цілком нормально,
і що мені потрібна людина, яка не очікує, що я буду ідеальна,
бо це до біса виснажує.
-Можна дещо сказати? -Так.
Мені потрібна та, хто не боїться бути недосконалою
й не боїться дорікнути мені за недосконалість.
-Ось у чому полягає вся краса. -Згодна.
Ось як я вважаю.
Ми відчуваємо симпатію до когось через їхні достоїнства,
але кохаємо — через недоліки.
Мене завжди притягували… недоліки.
-Повір, я теж такий. -У душі. Так.
Власне, оскільки ми вже зачепили цю тему…
Так, уперед.
Розповім тобі дещо, чим зовсім не пишаюся.
Але це клеймо лягло на мене, і я вважаю, що дуже важливо бути чесним.
Так.
Отже, ми поговоримо про зраду.
Так.
Я, можна сказати, здобув титул невірного.
Мене також неодноразово зраджували.
Я думав, що ця людина, з якою я зустрічався,
я думав, що я не вартий її.
Кожен розуміє зраду по-своєму.
Для когось зрада — це задивитися на когось.
Для когось — це власне статевий акт.
Я, як дурень, написав одній дівчині,
і ми свідомо фліртували одне з одним.
То була емоційна зрада.
Як я й думав, я піймався. Я дуже в собі розчарувався.
-Мені дуже шкода. -Ми пройшли психотерапію.
Ми в усьому розібралися, бо я активно все обговорював на терапії.
До речі, дякую, що ділишся цим зі мною.
Я хочу, щоб ти відчував, що можеш розповісти що завгодно.
Усі ми люди. Мені 36, і життя не ділиться на біле й чорне.
Так.
Те, що я пережила в зв'язку зі зрадами…
То було дуже огидно й дуже-дуже погано.
І навіть у таких ситуаціях я завжди знаходила шлях до прощення.
«Це так фігово й жахливо, але із цього може бути якась користь».
-Поглянь на себе зараз. -Так.
З того, як ти розповідав, як ти розчарувався в собі,
я ціную це й вважаю, що ти надто суворий до себе.
То було… Так, то було відстійно.
А ще, я переб'ю тебе на секунду,
бо хочу запросити тебе на побачення.
-Справді? -Так.
Дякую за запрошення. Я також хочу піти на побачення з тобою.
Боже, це буде важко.
Я закохався.
Тобі погано через те, що ти була змушена зробити,
чи ти шкодуєш, що зробила це?
Я не знаю. Здається, я трішки шкодую про це.
Нік такий: «Ти моя єдина. Я уявляв, як ти станеш моєю дружиною».
ХАННА, 26 ТОРГІВЛЯ МЕДИЧНИМ ОБЛАДНАННЯМ
«Ти така особлива.
«Якщо в тебе сильніші почуття до когось іншого,
ти знайдеш когось особливого,
бо ти прекрасна в душі й зовні. Я б пішов на все, щоб бути з тобою,
та це не взаємно».
-Що я пропустила? -Він сказав: «Я йду».
-Він пішов. -Він пішов?
Він сказав: «Мені більше нічого сказати».
Я не знала, що відповісти. Здається, я повелася неправильно.
Тоді прийшла Бріттані: «У мене було побачення з Лео».
Хоч бери і вбийся.
Вона засмучена, бо щойно порвала з Ніком Д.
Нік сьогодні повернеться додому, і що буде першим, що він зробить?
-Пошукає нас в інстаграмі. -Так!
Розводитиме баб на секс. У його телефоні — купа голих дівчат.
Мабуть. Та нормальний він хлопець.
Я не знаю, чи Нік уже пішов, але я попросила побачення з ним.
Сьогодні був напружений день.
Думаю, всі сьогодні пережили легкий емоційний зрив.
ЛЕО, 30 АРТДИЛЕР
-Що сталося? -Усі дізналися, хто з ким зустрічається.
Вийшло дуже погано.
Що?
Я бовкнула твоє довбане ім'я.
І дехто з твого списку це почув.
То було…
Одразу після нинішнього побачення.
Чорт!
Я б ніколи такого не сказала.
Більшою мірою тому, що я дуже вірю в негативну енергію,
і у вроки, і в заздрість, і…
Я не хочу, щоб щось із цього
позначилося на тому, що я тут роблю, розумієш?
Так. Я теж вірю у вроки.
І я зовсім на тебе не серджуся. Ти дуже щира зі мною.ъ
Я дуже це ціную.
На цьому етапі не уникнути того,
що всі почнуть дізнаватися.
Так.
Якщо чесно, я хочу зосередитися на нас із тобою.
Боже, я запав на тебе.
Типу, серйозно.
Ну, добре.
Вибач, я…
Може, слід було поїхати додому. Я засмучена.
Чому?
Я не знаю.
Усе гаразд.
Бріттані, я не брехатиму.
Слово на «к» — це для мене щось священне й лячне,
але я до біса сильно закохуюся в тебе.
Я боюся промовляти його зараз,
та мені здається, що я це зроблю.
Мені пощастило: «Боже, у мене стосунки з двома дівчатами».
Не хочу бідкатися, бо тобі важче.
Що є, то є.
Я не пропаду.
Я ніколи не благатиму когось бути зі мною.
-Знаю. -Цього ніколи не буде.
Тож вирішувати тобі.
Це фігово, але я буду або щаслива, або засмучена.
Усе в твоїх руках, друже.
Знаю.
Не знаю, що сказати, Бріттані. Я ніколи не забуду наше нинішнє побачення.
Чому?
Те, що ти сказала, — це так сміливо й зворушливо.
Я люблю в тобі те, що ти дуже відкрита зі мною.
Хочу, щоб ти відчувала, що поруч зі мною можеш плакати.
Ти назавжди залишишся в моїй пам'яті.
Назавжди.
Що як я піду, не попрощавшись?
О, боже!
-Ти розіб'єш мені серце. -Добре.
Я хочу сказати, і я кажу це серйозно,
що коли я з тобою, ти єдина дівчина на світі.
Ненавиджу почуватися ловеласом.
-Я цього не хочу. -Але це не… Я знала.
Кажу тобі, в мене дуже хороша інтуїція. Я вже все знала.
А тоді ти сьогодні це підтвердив.
Бо я вже знала, і, знаючи твій характер,
я знала, що ти…
складеш список плюсів і мінусів для кожної дівчини.
Бо я знала, що ти не зустрічатимешся з однією.
Ти маєш рацію. Ти дуже розумна.
Я дуже розумна.
Ти розумна. Знаєш що?
Закладаюся, що через твій голос
і те, яке враження ти можеш навіювати,
гадаю, тебе не вважають розумною,
та, як на мене, тебе недооцінюють.
-Цілком згодна. -І це така собі суперсила.
Мені здається, що це дуже розумно:
«Нехай мене вважають дурненькою. Це мені на руку».
Так.
Скажу тобі дещо.
До нинішнього побачення… Скажу чесно,
ти була… ти була номером два.ї
А після цього побачення, їй-богу, ти…
богом клянуся, ви обидві — номер один.
-Ми обидві — номер один? -Так.
Не знаю, чи тобі від цього буде добре, чи фігово й чи слід було це казати.
Слово — не горобець, але це правда.
І це дуже мене лякає.
У мене стосунки з двома дівчатами, і я не хочу базікати про це,
але, звісно, коли ти про це згадала,
цю тему стало важко ігнорувати.
Я зустрічаюся не лише з тобою.
Так.
Якби мені хтось сказав, що ми з тобою завтра заручимося й одружимося,
я би, бляха, не тямив би себе від радості.
Я не жартую.
Я уявляю нас із тобою одруженими
й зарученими, яке в нас дивовижне життя.
І я закохуюся в тебе.
Але є ще дехто.
-На жаль, так… Так. -Це нічого.
Я з тобою. Чесно.
Я обіймаю подушку, уявляючи, що це ти.
Дякую тобі, але…
Я не знаю.
Ти уявляєш себе моєю дружиною?
Так.
Трясця! Знаю, я теж.
Чорт!
Я не знаю, що сказати.
Я просто сиджу, затуливши обличчя руками.
Це просто відстій…
Я…
Я знала, що так буде.
Я знаю.
О, боже!
Привіт.
НІК Д, 28 АГЕНТ ІЗ НЕРУХОМОСТІ
Здається, я божеволію.
І я теж.
Хочу, щоб ти знав, що мені сьогодні погано.
Чому?
-Через те, як я вчинила! -Учинила з нами?
Так.
Думаєш, ти помилилася?
Авжеж! Я зараз здурію. Я геть заплуталася.
Я думав, ми вже все вирішили.
Зранку ти прийняла рішення. Усе було зрозуміло.
Ти сказала: «Не знаю, чи із цього щось вийде».
І я все розумію. Ти фантастична.
Ти будеш чудовою дружиною для когось іншого,
але мені було боляче.
Мені було дуже боляче.
Я знаю, і мені шкода.
Думаю, я скривдила тебе, бо не хотіла, щоб ти скривдив мене,
і це дуже егоїстично.
Усі такі: «Тобі слід покінчити з Ніком».
А я така: «Так і зроблю».
То тобі казали покінчити зі мною?
І ти їх послухала?
Щось таке.
Я не знаю, що роблю.
Я не знаю, що я відчуваю.
Ти не знаєш, що відчуваєш щодо нас?
Думаю, я боюся, що ти розчаруєшся в мені чи щось таке.
Ти дуже впевнений у собі.
Мене лякає те, що твоя впевненість зробить менш упевненою в собі мене.
Я не знаю.
-Знаєш, у чому справа? -У чому?
Гадаю… Я не знаю чому.
Думаю…
Ти розіб'єш мені серце.
-Чому ти… -Не знаю! У цьому й проблема.
Ти все правильно кажеш, але мені здається, що ти мене скривдиш.
Я не кажу все правильно. Я не ідеальний. Я казав тобі це.
Ти здаєшся ідеальним.
Може, я здаюся ідеальним і я кажу правильні речі, але
я збрешу, якщо скажу, що мені не страшно.
Що як ми зустрінемося — і я тобі не сподобаюся?
Що як я тобі не сподобаюся?
І мене мучать сумніви.
-Це працює в дві сторони. -Знаю.
Це працює в дві сторони. Я ж казав, що мене влаштовує, яка ти людина.
Чесно, я це відчуваю.
Я дуже хочу, щоб ти була моєю.
-Дай мені шанс. -Знаю.
-Хочеш продовжити розмовляти зі мною? -Так!
-Тому я й тут. -Я тут.
-Ситуація стає напруженою. -Так.
Гадаю, ти знаєш, з ким іще в мене стосунки.
Так. Це сталося випадково. Вона не хотіла.
Усі ви дізнаєтеся, цього не уникнути. Я не знаю.
Це до біса важко.
-У мене такий міцний зв'язок із тобою! -Так.
Я збрешу, якщо скажу, що не маю міцного зв'язку з нею.
-Так. -І… ви обидві — неймовірні.
І… Здавалося б, бачачи себе збоку в цій ситуації…
-Так. -Я мав би сказати: «Лео, лише поглянь!»
«Ти, ловеласе!» Я зовсім так не почуваюся.
Це важко. Я хочу повністю дослідити їх обох.
Для цього й існує цей процес. Так і має бути, ти маєш розібратися.
Ти ставишся до цього з розумінням.
Якщо ми плануємо одружитися, треба пізнати одне одного повністю.
Я ніколи не пізнаю тебе повністю.
Це мене в тобі захоплює найбільше.
Я досі шокований, що ти по той бік стіни.
Я знаю.
І мене просто дивує, як добре ми одне одного знаємо.
-Хоч ми й не бачилися. -Знаю.
Мені справді байдуже, як ти виглядаєш.
Я просто хочу бути з тобою.
-Розумієш? -Так.
Я хочу тусуватися з тобою, горнутися до тебе, кохатися
й цілувати тебе, розважатися з тобою, плавати з тобою…
Розумієш, про що я? Я хочу робити всіляке з тобою.
-Так. -Знаю, це по-справжньому.
Як ти й казав. Гадаю, ми одне ціле. По-справжньому.
Які ми голуб'ята!
-Чекаю завтрашньої зустрічі. -Ти будеш у моїх снах.
Сподіваюся.
-Привіт, крихітко. -Привіт!
Як ти? Боже мій! Лише погляньте!
Лише погляньте!
-Ти подарувала мені рослину? -Так.
-Що? -Це авокадо.
Не може бути! Яка краса!
Я ще не вирощував авокадо. Це круто!
Рада, що тобі сподобалося.
Пам'ятаю, на одному з наших побачень ми говорили про те, що хочемо
рослини й дерева.
Піти купити якийсь вазон — легко, але я дуже хотіла
рослину, яка… ну, знаєш, мабуть, нагадувала б мене.
Я подумала, що це було б мило, бо за років п'ять-сім
з авокадо ростуть нові авокадо.
І через стільки часу я хочу мати дітей.
І хто ж не любить авокадо?
Мабуть, ніхто.
-Це до біса круто. -У мене тут мед.
Так. Це відомий на весь світ мед «Рендіс» мого тата.
Він від бджіл із його ферми.
Я додаю мед як секретний інгредієнт до пікантної «Маргарити».
Чудово. Я б скуштував.
-Мені дуже подобаються наші стосунки, тож… -Це добре.
Я вже хочу обговорити все, що ми маємо обговорити.
Ти хотів поставити якісь конкретні…
Запитання? Я думав про деякі речі.
Ти щось казала про це дерево й плоди за п'ять-десять років.
Через стільки часу ти хочеш мати дітей.
П'ять-десять років — це дуже довго, як на мене. Це моя перша реакція.
Я думав, може, раніше.
-Я казала: «П'ять-сім». -Гаразд. Так.
Це довго, але…
Це мене не відштовхує, але я б залюбки обговорив компроміс.
Не думаю, що щодо цього треба шукати компроміс.
Я завжди вважала, що, можливо, шлюб, кохання
діти й так далі — це речі, з якими я, так би мовити,
тягнула кота за хвіст, бо побоювалася, що це
змусить мене поспішити з…
мені доведеться жертвувати часом
чи певним чином доведеться жертвувати своєю незалежністю.
Але я відчуваю, що з тобою
я дуже хочу цього.
Я відчуваю, що зараз моє життя — чудове.
Не те, щоб я думала, що все стоїть на місці,
але, гадаю, ти додаси всьому цьому значення.
Думаю, разом ми переживемо те,
про що завжди мріяли.
Це звучить дуже банально, але я кажу це цілком серйозно.
Звучить гарно.
Коли ти запропонуєш мені стати твоєю дівчиною?
Тейлор, ти станеш моєю дівчиною?
-Ні. -Ні?
Маєш дві години. Переконай мене.
Якщо я тебе досі не переконав, у нас проблеми.
Я ще трохи ображена через те, що тобі про мене нагадує «Шрек».
Ми мали заручитися. Ти граєшся в недоступну.
Я знаю собі ціну. Говорімо чітко.
-Дуже чітко. -Помилився.
Не хочу закінчувати це побачення, не зробивши тебе своєю дівчиною.
Зараз ми в невизначених стосунках.
Це точно не дружба з привілеями. Без сумнівів.
Чув, Ніку Лаше? Перші невизначені стосунки в кімнатах побачень.
-Я дуже гарно проводжу час. -Я теж.
Я дуже тебе поважаю й уявляю тебе своїм супутником життя.
Я теж.
Як думаєш, що ти відчуватимеш, коли вперше мене побачиш?
Я відчую шок, бо я й гадки не маю, як ти виглядаєш.
Мабуть, усміхатимусь, як… розпливатимусь в усмішці, як ідіот.
Я одразу ж тебе поцілую.
-Прийнятно. -Гаразд.
Якщо я вирішу бути твоєю дівчиною.
О, боже.
Тебе хвилює…
Тебе хоч трохи хвилює моя зовнішність?
Ні.
Але я сподіваюся, що я вища за тебе.
Так. Це був би на диво унікальний досвід.
Якщо ти здасися мені потворним?
Ні. Що ж, я не впевнений. Це буде…
Я жартую.
Це хвилює мене лише тому,
що правда в тому, що зовнішність таки має значення.
Просто… Має.
Особливо в застосунках для знайомств. Повно фото.
І коли я спілкуюся з кимось із них, мої друзі такі…
коли розмовляєш з ними про цю людину, перше, що вони кажуть:
«Покажи її фото».
Думаю, суспільство нав'язує нам таке мислення,
правильно це чи ні.
Особисто я хочу, щоб моя партнерка вважала мене привабливим.
Я цього прагну. Тому я й займаюся в залі. Хочу, щоб мене вважали привабливим.
З деякими людьми іскра не виникає.
У цьому й полягає ідея про те, що любов сліпа.
Отже, ми обоє страшенно ризикуємо.
Але…
Я хочу пройти це з тобою.
Це ризик, який ми приймаємо.
А ще, я намагаюся вигадати, як попросити тебе стати моєю дівчиною.
Які твої улюблені квіти?
Я буду в захваті від будь-яких квітів, тож я не…
-Ти не маєш улюблених квітів? -Це соняшники.
Я так і думав. Це улюблені квіти моєї мами.
Я люблю соняшники.
Ми ще не зізнавалися одне одному в коханні?
Я от-от це скажу, але…
Не знаю, як я відреагую, якщо ти не відповіси взаємністю.
Йдеться, знову ж таки, про вразливість. Ти дуже мені подобаєшся.
-Джі? -Так.
-Непогане було побачення. -Замовкни.
-Не можу дочекатися зустрічі. -Я теж.
-На добраніч. -Бувай.
Привіт!
-Привіт! Хто тут у нас? -Марісса.
-Маріссо! -Богдане!
Так!
Чудесно!
У реальному світі про мене роблять поспішні висновки.
Я справляю враження привілейованого білого.
Мене вважають несерйозним хлопчаком, якого взяли на роботу
завдяки батькам, які мають зв'язки.
Мабуть, не надто проникливий.
Але це не так.
Я народився в Україні.
Я прилетів у США у віці двох років.
Мій біологічний батько помер невдовзі після цього.
А тато, який мене виховав, — філіппінець.
Він мій герой.
Я намагаюся стати такою людиною, як він.
Я як цибулина. Я маю безліч шарів.
Тож робити висновки через один шар — смішно.
Боже! Як твої справи?
Я дуже чекав цієї розмови.
Я неймовірно провів із тобою вчорашній вечір.
Так! Я теж!
Неймовірно провів із тобою час. Я трохи почитав — і пішов спати.
Стривай!
Я хотіла сказати, що трохи почитала — і пішла спати.
-Ми як близнята! -Що читаєш?
Я читаю трохи ботанську книжку.
Це фентезі.
-Ми про це говорили? -Ні.
-Я читаю фентезі! Лише фентезі. -Серйозно?
-Ти читав «Володаря перснів»? -Так.
Я маю тату «Гаррі Поттера». Ти читав «Гаррі Поттера»?
Я в захваті від того, що ти маєш… Усі частини прочитав.
Я хочу втекти в ці світи.
Втекти? Овва! Гаразд.
Коли ти на вечірці з друзями, яку історію зазвичай розповідаєш?
Якщо хочеш, я почну.
-Почни ти. -Авжеж.
У 2010 році я служив у морській піхоті, і ми були в Кувейті.
У нас були навчання
посеред пустелі, днів 30-40.
Ми спали під зірками, в наметах. Нічого не видно. Скрізь пустеля.
Ми побачили купу верблюдів на горизонті, сотні верблюдів.
«Я посеред пустелі. Хочу зробити круті фото верблюдів».
-Гаразд. -І один мій друг…
Він дуже боявся.
Він каже: «Чуваче, вони небезпечні».
«Що небезпечного у верблюдах?
Що, він плюне на мене? Це смішно, байдуже».
Я вибрав найбільшого, йду до нього.
Його горб був десь на висоті десь двох із половиною метрів.
То був найбільший верблюд, якого я побачив.
Я вийняв фотоапарат, сфотографував його.
Я підводжу погляд — і той верблюд витріщається мені у вічі.
Я не відводжу погляд.
Я не хочу відводити погляд.
-Якщо відведу, то… -Ти слабший.
Так, тож він робить крок уперед, а я роблю крок назад.
Він ступає ще крок уперед — і починає шипіти.
Найкраще це можна описати як «демонічні звуки».
І він починає бігти.
Я розвертаюся й чимдуж біжу.
Я незчувся, як відчув удар у потилицю.
І я падаю обличчям донизу.
Я одразу ж перекочуюся на спину й дивлюся вгору.
Верблюд стоїть на задніх ногах,
його передні ноги підняті наді мною.
-Боже! -Він хотів затоптати мене.
Я думаю: «От чорт! Я труп».
Я в морській піхоті під час двох воєн, а моя мама отримає листа
чи дзвінок, де їй скажуть, що я помер через клятого верблюда.
Я відчув вібрацію від його копит — настільки близько вони були.
А тоді він фиркає, видає божевільні звуки — і йде геть.
Решту часу я думав: «Чорт!
Ось як воно — знати, що ти зараз помреш».
-Ти міг померти! -Ще б пак!
Більше я такого не відчував, аж до України,
де я також відчув, що можу померти,
повністю те саме відчуття.
Розкажеш трохи про Україну?
Звісно. Коли в Україні почалася війна… Якщо ти пам'ятаєш, я там народився.
Я знав: «Я мушу бути там».
Я сказав на роботі. Я такий: «Я їду. Я лечу в Україну».
Я постійно думав: «Я українець,
мої рідні — українці, я не маю ні дружини, ні дітей,
я колишній військовий, хто ще може допомогти, як не я?»
На роботі просто фантастично на це відреагували.
Вони сказали: «Не звільняйся.
Якщо тобі потрібен час на щось — уперед».
До мене прилетіли друзі й допомогли мені підготуватися.
На роботі для мене зібрали гроші й заплатили за все моє спорядження.
Батьки — я думав, що це буде найважча телефонна розмова в житті.
Вони сказали…
«Ми саме чекали, що ти подзвониш.
Ми знали, що ти це зробиш», — і я…
Для мене було великою честю те, що вони були такої високої думки…
-Так. -…були такої високої думки про мене, що…
-Дай мені секундочку. -Усе гаразд. Не поспішай.
Мене дуже зворушило те, що…
вони так подумали.
Мені допомогло стільки людей, і я не відчував, що заслуговую…
-Ти заслуговував. -…заслуговую такої допомоги.
Ти заслуговував на всю ту підтримку. Це дуже серйозна річ.
По-перше, це дуже страшно.
Так, то було страшно, на всі мільйон.
І в моєму віці, мені тоді було 33 роки,
бо я знав, що я…
Я не летів туди з думкою: «Я буду, як Рембо.
Я виграю цю війну». Я знав, що ситуація — фігова.
Але єдине, про що я думав, — це те, що там 19-річні діти,
може, навіть і молодші.
Вони не мають жодної підготовки, і вони…
Тут і думати не було про що. Я знаю, що мав вибір.
Я не мусив летіти туди, але в душі я вибору не мав.
Як колишня військовослужбовиця,
я розумію поняття честі, відданості й порядності.
І, гадаю, в твоєму житті є дуже хороші люди,
які люблять і підтримують тебе,
бо ти здаєшся хорошою людиною.
-Дякую. Я ціную це. -Отже…
Вибач.
Гаразд!
То яка твоя історія для вечірок, Маріссо?
Я не знаю. Що мені розповісти після твоєї історії?
Щось веселе?
Спробую придумати якусь історію, яка не дурна.
-Може бути щось дурне. -Ні!
-Я не хочу розповідати тобі щось дурне. -Чому?
Бо я не хочу, щоб ти думав, що я дурна!
Ти навчаєшся в юридичному виші — я не вважаю тебе дурною.
Це домашнє завдання.
Я повернуся — й розповім гарну історію, таку, як твоя історія про верблюда.
-Але то буде моя історія. -Записую: «Д/З».
-Боже! Ти що, мій викладач? -«Мусить підготувати…»
Гаразд. Домашнє завдання.
-Ми завтра поговоримо? Сто відсотків? -Так, сто відсотків.
-Сто відсотків. -Так.
-Бувай. -Бувай.
КІМНАТИ ЧОЛОВІКІВ
Я не відчував такого захвату від побачень і знайомств
уже до біса довго.
-Я готовий знайти кохання, тож… -Так.
Я дуже скептично до цього ставився, доки…
Ну ось.
-Чорт, старий! -Я не можу зупинити внутрішній діалог.
Старий, я спати не можу.
Я заплющую очі вночі — і мені сняться лише побачення тут…
-Так. -Хочу наступного побачення.
Побачити, що буде далі.
Мені здається, на певному етапі виникнуть любовні трикутники.
Коли коло звузиться,
будуть дівчата які обиратимуть між двома хлопцями.
-Хтось піде звідси з розбитим серцем. -О, так.
Розумієш, про що я?
Це буде важко.
Так.
Привіт!
Рамзесе!
-Це Марісса, так? -Еге ж!
Ще б пак, дівчинко!
-Як твій вечір? -Добре! Я віджимався.
-Віджимався? -Так!
-Боже! -Ми трішки тренувалися.
-Отже… -Ну як інакше?
Так, я віджимався — і тепер я страшенно бадьорий.
Гаразд! По-перше, я хотіла сказати: «Дякую».
«Дякую»?
-Дякую за наше попереднє побачення. -Мені?
На ньому я почулася комфортно. «Я поговорю з ним про все».
Я радий, що тобі зі мною комфортно.
Так. Я почуваюся комфортно.
Знаю, ми зараз на етапі,
коли починаємо зводити варіанти до мінімуму.
Так! Звужуємо коло.
Час ми ще маємо, але…
Я хотів тобі сказати, що багато про тебе думаю, і ти,
мабуть, очолюєш мій список, і вже досить довго.
-Що скажеш? -Я завжди дуже чекаю наших розмов.
І так, я також маю інші стосунки.
Авжеж.
Але я б сказала, що зв'язок у мене виник лише з вами двома.
-Так. -Типу, це інший рівень.
Але мені трохи лячно думати…
Скажімо, у нас стосунки з двома людьми.
-А тоді ти вибираєш когось одного. -Треба вибрати одного.
-Я можу опинитися в любовному трикутнику. -Боже!
-Краще, щоб я не була другою дівчиною! -Ні!
За тебе, мабуть, боротиметься двоє хлопців.
Я не знаю.
Я сказав собі, що не перейматимусь, якщо хтось ще зацікавиться
тією, що цікавить мене.
-Так, але це не… -Я не переймаюся. Мені байдуже.
Бо якщо нам подобається одна дівчина,
то вона сама має вирішити, чого хоче, і що їй більше підходить.
-Так. -Я казав, що був одружений?
-Так. -Вона була моїм шкільним коханням.
Я ріс у релігійній сім'ї.
Саме це нас об'єднало.
Я був одружений чотири з половиною роки. Я відходив від християнства
й релігії загалом.
Ми намагалися в усьому розібратися, та з цього нічого не вийшло.
-Ти ще спілкуєшся з колишньою? -Ні.
Я буваю дуже чуйним, але до себе…
Я просто жахливо себе критикую.
-Гаразд. -Я завжди думаю, що можна краще.
Мабуть, через те, що тато часто мене критикував.
Я відчував, що він ніколи не був задоволений мною.
Гадаю, це відчуття прокралися в моє доросле життя.
Так.
Коли батьки розлучилися, тато пішов і зовсім нам не допомагав.
-Мама залишилася з чотирма дітьми. -Так.
Ми кілька років отримували соцдопомогу й жили дуже бідно.
У моє життя прийшло багато людей,
які дуже вплинули на моє сприйняття світу
й зробили для мене доступними речі,
які, думаю, для людей такого соцально-економічного…
-Прошарку. -Так, світу…
Так, недоступні.
Прості речі, як-от тренер з волейболу,
і мене відвезли в Діснейленд.
-Знаю, це звучить безглуздо… -Ні, це дивовижно.
-І я дуже вдячна за це. -Так.
Я віддаю. Я віддячую.
Я допомагаю безхатькам. Знаю, це не всім подобається.
Я віддаю.
Одна з речей, за які я дуже вдячний, —
це моя компанія справжніх, згуртованих друзів.
Вони мені, як рідні.
І вони подають мені чудовий приклад
здорової маскулінності.
І того, яким має бути хороший хлопець,
як висловлювати свої емоції, не втратити себе
й не перейматися тим, що про мене думають інші
чи які висновків вони хочуть зробити.
Мені здається, що на чоловіків покладають шалені очікування,
що від чоловіків очікує суспільство.
Я вдячний, що маю такий приклад.
Схоже, в тебе чудесні друзі.
Хочу сказати, що мене в тобі дуже приваблює те,
як легко ти розмовляєш про гендерні ролі,
про існування токсичної маскулінності й те, як ти стараєшся уникати її.
Мені це дуже подобається.
Просто я не намагаюся слідувати традиційним поглядам
на те, яким має бути чоловік.
Уявлення про чоловіків створюю я сам.
Ти навіть не уявляєш, в якому я захваті від цього.
Бо я звикла до мужніх чоловіків-військових.
Ясно. Так, розумію.
Що цікаво, бо це однаково…
Мене це приваблює, бо я з ними зустрічалася.
То який твій типаж?
-Я не маю улюбленої зовнішності. -Добре.
То що як мій зріст — біля 170 см?
-Це не проблема. -Справді?
Я не відмовлю хлопцю через його зріст.
-Ні, мені просто було цікаво. -Типу…
Я ніколи не зациклювалася на зовнішності.
Мене більше цікавить, як я почуваюся з людиною і як ми ладнаємо.
Зазвичай я зустрічаюся з розумними хлопцями.
Я три роки зустрічалася з прихильником Трампа.
О, трясця!
Але потім я зустрічалася з прогресивним лібералом.
Я зустрічаюся з хлопцями через те, які вони люди.
Скажімо, я освідчуся тобі.
-Але… -Боже.
Мені потрібен час.
-Тобі потрібен час. -Потрібен час.
Діятимемо повільно, але впевнено.
-Так. -Але не надто повільно.
З Ґарретом ми весь час використовуємо вираз «щасливий випадок».
Це магнетичне почуття, яке неможливо описати.
Тейлор.
Якби я мала сценарій…
-Це тобі? -Ага.
-Звідки ти знаєш? -Це мої улюблена квіти.
Я сказала: «Хочеш попросити стати твоєю дівчиною…»
Ти це сказала. Ти сказала зробити щось для тебе.
Який він уважний!
«Тейлор Морган Краузе, відколи ми зустрілися в кімнаті номер два,
і ми просто…»
-Він знає, в котрій кімнаті ми були. -Звісно.
«Таке враження, наче ми зустрічаємося місяці.
Наші стосунки продовжують бути унікальними,
і я не можу дочекатися продовження цієї подорожі.
Твій пупсик, Ґарретт. P. S. Будеш моєю дівчиною?»
«Будеш моєю дівчиною? Познач "так" або "ні"!»
Чудесно! Це так мило!
-Мабуть. -Я принесу тобі ручку.
Я принесу тобі ручку. Припини його страждання.
Гаразд.
Ґарретт робить мені несподіванки.
Це так мило.
-Це неймовірно мило. -Він такий уважний.
Мені аж голова йде обертом,
і, думаю, ми з ним не просто друзі.
Мабуть, він хоче, щоб я дотримувалася інструкцій.
Я вважаю, що це дуже мило.
Це неймовірно.
-Дай-но понюхаю. -Так.
Це також…
О! Це блиск для губ?
-Чи парфуми? -Це парфуми.
Покажеш? Гарні.
Вони з феромонами.
«Олійні парфуми унісекс із феромонами».
Ти, капосниця!
-Я казала, що завжди готуюся. -Так. Усе, що треба, — при тобі.
Усе, що треба.
Привіт.
-Я так чекала нашої розмови! -Я теж.
Я щоразу чекаю нашої розмови.
Коли наше вчорашнє побачення закінчилося,
ти хотів розповісти про Норфолкський університет, чому подав заявку туди
й лише туди.
Я хотів навчатися там, щоб грати в гурті.
У дитинстві я часто співав у церкві, бо мама змушувала.
Але ми із сестрами також грали на багатьох інструментах.
Моя середульша сестра неймовірно співала й писала дивовижні пісні.
У нас вдома були фортепіано, я грав на валторні, сестра — на трубі.
Я отримав стипендію, але навчання в коледжі здавалося беззмістовним.
Я не був відмінником, мого фото не було на дошці пошани,
але, як не іронічно, я завжди все добре здавав.
-Так. -Я завжди сприймав
систему освіти й свій досвід у навчанні
із дрібкою злості,
бо я пам'ятаю, як воно — почуватися дурнем.
-Так. -Я завжди ненавидів школу.
Але я обожнюю вчитися.
Зрештою я пішов служити на флот.
-Я про це вже казав? -Так.
Гаразд. Я донині вважаю, що це було найкраще рішення в моєму житті.
Піти — друге найкраще рішення.
Хоч я й обожнював службу на флоті й те, що вона мені дала,
я думав, що більше нічим не зможу займатися.
Відтоді я був у багатьох кабінетах і за багатьма столами,
за які й не мріяв потрапити,
і дивився у вічі багатьом людям,
у певні миті життя й кар'єри, які видавалися мені нереальними,
бо вони були недосяжні.
Не знаю, куди приведе мене це шоу, але для мене немає нічого неможливого,
і я нікому б не посоромився поглянути у вічі.
Мій дідусь… Ти чув про «Націю Ісламу»?
Авжеж.
Він був Національним секретарем «Нації Ісламу».
-Гаразд. -Він був дуже близький
з Елайджею Мухаммадом і працював із ним.
Вдома в мого тата є фото, де він із Мухаммедом Алі.
-Мухаммед Алі — мій герой. -Справді?
Так! Я маю…
У мене вдома є чотири фото з Мухаммедом Алі.
Мій дідусь був дуже проти коледжу.
Але я зробила це, бо батьки казали:
«Матимеш гарні оцінки — підеш у коледж».
Коли настав час вступати, ми не мали грошей.
І я дуже за те, щоб усі здобували освіту.
Але я також не вважаю, що для успіху вона необхідна.
-Стосовно «Нації Ісламу»… -Так.
…і стосовно флоту…
Під час однієї з моїх останніх дислокацій, пам'ятаю, я був в Атлантичному океані,
в дорозі з Норфолка, Вірджинія, до Сенегалу.
Тоді я вперше ступив на африканський континент.
І я саме читав «Автобіографію Малкольма Ікса».
-Так. -Мене осяйнуло,
і я вперше подумав:
-«Агов, я здатен на більше». -Так.
Мене не виховували як мусульманку.
Мій тато ріс у сім'ї католиків, а тоді його тато вступив до «Нації».
Я спитала: «Якої ти релігії?» Він сказав: «Я просто вірю в Бога».
І це чудово, бо якщо розглянути всі релігії,
в них часто перегукуються теми любові.
Цілком згодна.
Я б хотів розповісти тобі більше про себе.
-Так! -І про свою сім'ю.
Для мене це особиста річ, особливо стосовно сестер,
бо мої майбутні діти не знатимуть своїх тіток.
Я хочу мати можливість сказати: «Такою була твоя тітка.
Ось що ми з твоєю тіткою робили, коли мені було шість, а їй — сім років».
Але я ніколи не забуду ніч смерті старшої сестри.
Ти не розповідав, що сталося.
У неї був вовчак.
Якось вона потрапила в лікарню — і не повернулася.
Пам'ятаю, я був у бабусі і…
Я чекав на батьків. Я знав, що вона в лікарні.
Тоді бабуся сказала, що хтось із кузенів приїде по мене.
Я приїхав у лікарню — й побачив сльози в татових очах.
Тоді я вперше подумав: «Щось не так».
Так.
Важлива річ із того вечора, яку я завжди пам'ятатиму, —
я знав, що її не стало, ще до того, як мені про це сказали,
бо я чув, як мама видала звук, якого я більше ніколи від неї не чув.
У ньому було щось первісне й тваринне.
А це моя мама, розумієш?
-То було, наче інша реальність. -Так.
Після її смерті нас із моєю іншою сестрою залишили з нею наодинці.
На ній був перстень,
і моя інша сестра хотіла стягнути той перстень з її пальця,
але її палець так розбух, що вона не могла його зняти, і, пам'ятаю…
Я сказав: «Так можна робити? Годі, не роби цього».
Тоді багато всього відбувалося, але я пам'ятаю…
Я радий, що вона це зробила, що маю цей спогад,
бо тепер я ношу той перстень на шиї.
-Серйозно? -Так.
Я ношу шкільні персні обох своїх сестер на ланцюжку.
Та більшість дорогих моєму серцю спогадів — повна протилежність цього.
Де, до тієї миті, моє життя здебільшого нагадувало сімейну комедію.
Мої батьки, вони…
Більшого від них годі було й просити.
Якщо подивитися на наші фото, вони здаються несправжніми.
Настільки все було прекрасно й невинно.
Я б нічогісінько не змінив.
Лише дурощі, які бувають між братами й сестрами…
-Так. -Я подумав про…
Це смішно — мої сестри виштовхували мене надвір в самій лиш білизні.
-Я мав прекрасне дитинство. -Так.
Прекрасне. Я б ні на що його не проміняв.
Так.
-Дякую, що поділився. -Так. Дякую, що вислухала.
Я скажу щось, що мав на думці,
але ще нікому не казав вголос.
Що?
Я дам батькам ще одну дочку.
І це чудесно.
Це пречудесно.
Я вже уявляю, як наші життя об'єднуються.
Так.
Я не легковажу тим, наскільки близькою ти здаєшся мені
і наскільки я вдячний, що зустрів тебе, хоч ми й ніколи не бачилися.
І, чесно, це прекрасно.
-Привіт, люба. -Привіт.
Ще квіти від мого хлопця?
-Я б хотіла дещо тобі сказати. -Гаразд.
Що ти бачиш перед собою?
Тут безліч листів.
Я трохи хвилююся, якщо ти ще не помітив.
-Я почну читати. -Гаразд.
Що ж, Джі.
Я завжди вважала, що блискуче висловлюю думки,
але з тобою мені потрібні нотатки.
Я подумала, що це мило й банально —
тато дав мені любовні листи дідуся й бабусі.
Учора ввечері я знайшла цей лист,
який бабуся й дідусь написали 13 листопада 1953 року.
Їх більше немає,
але зараз вони тут.
-Читаю. -Ти молодець, сонечко.
«Люба Кетлін, я зовсім не хотів сказати чи написати
щось, від чого тобі відніме мову.
Я лише хотів розповісти тобі про свої думки,
сподівання й молитви.
Я й не уявляв, що від моїх слів
комусь може відняти мову.
Мені дуже приємно, що ти вважаєш мої листи дуже гарними.
Я не хочу, щоб тобі відняло мову й ти не могла сказати: "Так".
Це було б зовсім негоже.
І я дуже радий, якщо мої листи тішать та ощасливлюють тебе.
Вони частково роблять те,
що я дуже хотів би зробити особисто.
Сподіваюся, вони передають мої глибокі й щирі почуття до тебе.
Щодо твоєї відповіді, я був би страшенно щасливий,
якби ти сказала, що вийдеш за мене заміж.
Я розумію, що чимало в тебе прошу,
але запевняю тебе, що я проведу решту свого життя,
показуючи тобі, що саме цього я й хочу.
Тож тобі треба лише сказати: "Так".
Звісно, було б набагато краще, якби ти була тут,
щоб ти не мусила писати мені.
Думаю, ти вже здогадалася, що я хочу,
що ти була тут, зі мною, як моя дружина».
Отже, Джі, спочатку ми ставилися до цього експерименту скептично,
але ми зрозуміли, що дуже хочемо розв'язати цю невизначеність разом,
з нашим власним часом і темпом,
можна навіть сказати — швидкістю.
Слава Гейзенбергу.
Ти дійсно ідеальний чоловік, якого я шукала,
з усіма словами підтримки, яких я й не знала, що потребую.
Тож дякую тобі за твою чуйність і наполегливість.
Наш зв'язок — магнетичний.
Ти був моїм номером один дев'ять днів поспіль,
і я вже не можу дочекатися, коли зіб'юся з рахунку.
Агов?
Вибач.
Мене переповнюють емоції.
Так. Це… Ці листи — це також неймовірно.
-Круто, правда? -Прекрасно. Це так круто!
Мені важко…
підібрати слова.
Я знаю, що ми б зробили все, що хотіли зробити,
але це буде
набагато краще, ніж ми уявляли, коли ми робитимемо це разом.
Так…
Перші три дні я не міг зібратися. Не знав, що робити.
Я намагаюся слухатися серця. А я давно цього не робив.
Мені було важко, але між нами спалахнуло полум'я,
і воно почало розгорятися,
і більше ні про що я думати не міг.
Відповідь була переді мною.
Я йшов сюди, не маючи жодних очікувань чи навіть надій.
Я не очікував, що так станеться.
І ти не прийшла сюди, вмираючи від бажання заручитися з ким завгодно.
Ти шукала мене.
Щодо тебе, Ґарретте, думаю, у нам усе вдасться.
І я не думала, що це можливо, доки не прийшла сюди.
Тейлор,
я люблю в тобі все.
Я вважаю, що ти неймовірна людина.
Я вважаю, що ти розумна.
Ти дуже турботлива, добра. Ти справжня.
У тобі є запал.
Тут я закохався в твій внутрішній світ.
Я закохався в твої дивацтва. І вже чекаю на нові.
Я обожнюю дізнаватися про те, що ти не кажеш, здогадуючись сам.
Що глибше я пробираюсь крізь ці шари, то більше люблю людину всередині.
Лише пізнати тебе — неймовірний досвід.
Наш зв'язок, про який ти казала, той магнетизм, — це щось божевільне.
Він заряджає. Це дуже інтуїтивний досвід.
Наче кожна моя молекула
хоче пройти крізь цю стіну й бути з тобою.
Наші тіла підказують, що нам судилося бути разом,
і треба було лише подбати, щоб раціональне мислення не стало на заваді.
Тейлор Морган Краузе…
ти вийдеш за мене?
Авжеж.
Боже!
Боже, мене трусить. Я аж встати не можу.
Я в такому захваті!
Треба відчути цю мить на повну.
Усе не так, як я уявляв, але це найдивовижніше відчуття на світі.
-Нам дуже пощастило. -Так.
Не можу дочекатися зустрічі.
-Я буду в блакитному. -У блакитному?
-Так. Попереджаю. -Я не скажу, що я вдягну.
Хочу, щоб ти була така ж розгублена, як я, коли сюди заходив.
Я також у захваті. Скоро побачимося.
До зустрічі, серденько.
Як чудесно!
-О, боже! -Квіти!
-Погляньте на неї! -Ти наречена?
Я наречена!
Тейлор!
Він підняв мою одержимість рослинами на новий рівень.
Боже, чуваче!
Пес!
Чуваки!
Що?
Я заручений?
Я заручений!
Як би це спитати? Я не знаю, що хочу спитати,
але почнімо із цього.
Ти голосував на минулих президентських виборах і на виборах перед ними?
Так.
Це…
Я ветеран і американець, тож це мій обов'язок.
-Так. -Зробити це.
Ще раз дякую за службу. Не знаю, чи казала.
Казала. Більше не треба. Я зрозумів. Дякую.
-Це від щирого серця. -Дякую.
Я вдячна за людей, як ти.
Те, чи сподобалися мені ті кандидати, — інша річ.
-Так. -Але я голосував, і мені було нелегко.
Так.
І попередні вибори, і вибори перед ними були нелегкі,
бо, оскільки ми вже зачепили цю тему,
мій тато — республіканець.
Він голосує за республіканців, бо він за них,
а я не згоден із цією ідеєю.
У мене вибухає мозок, коли хтось проти того, щоб змінити думку.
-Бо це багато про них каже. -Так.
-Згодна. -Я затятий центрист.
Я голосую за своїх кандидатів, бо вірю в те, що вони пропагують.
Скажу чесно.
Я голосував за Трампа, бо мені не подобалася Гілларі
на перших виборах.
Але я зневажаю Трампа за те, як він виконував свої обов'язки.
І я проголосував за Байдена.
І, скажу чесно, я набагато більше роздумів
і запалу вклав у цей другий голос, ніж у перший.
Я радо визнаю, що мій перший голос був далеко не найосвіченіший.
Знаєш, я… У мене трохи цікаве минуле.
Розкажи.
Я більшою мірою вважаю себе білим, але мій тато…
Отже, ось цікава історія.
Багато років, зі сторони мого тата, бабуся з татової сторони,
вона німкеня,
і вона багато років казала нам, що родина зі сторони мого тата
й дідуся була італійцями.
Тож я виріс із думкою: «Гаразд, у мені є родзинка.
Я італієць!» Розумієш?
На моєму шкільному персні в старших класах
був прапор Італії.
Я пишався тим, що я італієць!
Три роки тому моя сестра зайшла на сайт, який визначає походження за ДНК.
Я так і знала. Так цікаво!
Так, і виявилось, що наше коріння
на 0,3% європейське.
-Не може бути! -Навіть не італійське.
Навіть на 0,3% не італійське?
Більшість наших предків — з Нігерії, Конго, Сьєрра-Леону
і з Західної Африки.
Тож виявилося, що мій тато насправді…
на три п'ятих чи наполовину темношкірий.
-Я все життя вважав себе білим. -Так.
Я так думав.
-Так. -Виявилося, я не італієць.
Гарна історія. І, звісно, ти захотів розібратися.
-Це круто. -Так.
Коли я дізнався, то знайшов книги
й почав вивчати культуру Гани й Нігерії.
Це дуже круто.
У моїй крові багато Західної Африки.
Існує багато різних культур, які я зараз…
пізнаю на більш особистому рівні.
-Так. -Це мене захоплює.
-Це круто. -Правда?
Зануритися в культури — крутий досвід.
Я дуже рада, що ми про це заговорили,
бо світ змінюється, і я не можу дочекатися,
коли він розвинеться ще більше, але
нам нав'язують думку, що ми маємо вкладатися в конкретні рамки.
Так.
У дитинстві мені давали стандартизовані тести…
де було написано: «Якої ти раси? Національності?»
-Так. -Мене це завжди пантеличило.
Справді?
Я змішаної раси. Моя мама з Гондурасу.
Гаразд.
Її батьки — гондурасці, але вони різної раси.
А мій тато — темношкірий афроамериканець.
Серед його предків є черокі, які…
У тебе таки справжня мішанина.
Страшенна мішанина.
Я вважаю, що люди зустрічаються й одружуються з егоїстичних міркувань.
Ти робиш це, бо ця людина робить тебе кращим
тим, що підштовхує тебе до нових ідей.
Якщо хтось робить тебе кращим, відповідно, й ти робиш те саме.
Ти змушуєш цю людину стати кращою версією себе.
На менше я не погоджуватимуся.
Згодна.
З тобою я почуваюся дуже впевненою
в тому, що бути тут — правильно і для мене, і для тебе.
Завдяки тобі я почуваюся особливою.
У мене від тебе метелики в животі. Ти страшенно милий.
Ти такий хороший!
Існує різниця між хорошою розмовою
й тим, щоб відчувати щось тут.
-Так. -Скажімо…
Як би це сказати?
Я знаю, що відчуваю і знаю, що мені підказує інтуїція.
І я послухаю її, бо такі речі просто знаєш.
Коли я стану на коліно й скажу: «Я обираю тебе», —
я хочу, щоб ти знала, без краплі сумніву,
що це й свідомий вибір також.
Так!
Ну ось! Агов!
Оце я розумію! Агов, Богді!
Агов, Тіме! Я ширяю над землею. У мене метелики.
Привіт! О, їжа.
-У мене твоє покривало. -І в мене.
-Я заберу його додому. -Забери.
Це смішно. Я грав у більярд, перш ніж прийшов сюди.
Моє покривало лежало собі, я обертаюся — а Богді так принюхався, що не відірвеш.
Я такий: «Не пхай свого клятого носа до покривала моєї дружини».
Так.
-Круто. -Так.
-Я така рада! -Ми будемо істи, так?
-Мабуть. -Я написав молитву за нас.
Тож…
-Не жартуй так! -Я серйозно.
-Я дещо написав. -Гаразд.
«Боже, дякую Тобі за цю їжу, й здоров'я, щоб спожити її.
Дякую, що розбудив нас сьогодні й дозволив зустрітися.
Дякую, що привів нас до цього унікального досвіду.
Дякую Тобі, що поблагословив мене
людиною, яка має таке лагідне й добре серце.
Дякую, що дозволив мені відчути спокій з Ешлі.
Я прошу тебе оберігати нас
під час нашого росту й створення нерозривного зв'язку.
І дякую, що показав, якою може бути любов.
Мені дуже пощастило, і я просто хочу подякувати Тобі.
Во ім'я Твоє молюся я. Амінь».
Амінь. О, боже.
Це так мило.
Так, я, ну знаєш…
Це так мило. Боже мій.
Тож, так, можна їсти. Їжмо. Виглядає гарно.
Я зворушена. Вибач.
Немає правильного способу молитися,
але я завжди боявся молитися вголос.
Я хочу, щоб наші стосунки дійшли до того,
щоб нам було комфортно розмовляти й молитися разом.
Ну ось.
Моя віра допомогла мені стільки всього пережити, що…
Я ніколи не мала з ким молитися.
Дотепер я ніколи не відчував подібного. Мені не було потрібне відчуття спокою.
Після того, як я зустрів тебе, я можу спокійно розмовляти з тобою,
розповідати про минуле й не відчувати осуду.
Ми можемо поговорити й це не переросте в суперечку.
З тобою мені комфортно йти далі.
Мені подобається, що ти послідовний. Ти відразу здався щирим.
Ти не вдавав того, ким не є.
Ти просто сказав:
«Вибач, я хвилююся. Такий я вже».
Я казав хлопцям: «Я й гадки не маю, як вона виглядає».
-Ні, авжеж. -Так, і мені на це начхати.
Я знаю, що відчуваю.
І кого б я не побачив, відтепер ми всюди будемо разом.
Як чудесно!
Готова слухати музику?
-Готова. -Так.
Мій музичний смак — еклектичний.
Трішки кантрі, трішки альтернативної музика.
Музика з 1990-х і початку 2000-х. R&B — моя улюблена.
Тоді люди не боялися говорити про кохання.
Це круто. Але знай, за деякі пісні мені соромно.
-Ні, мені теж. -Я готова.
Гаразд, поїхали.
Боже, я обожнюю цю пісню!
-Ти слухаєш? -Так.
Я дуже кохаю тебе.
Знай, що ти в безпеці й що я тебе захищатиму.
Що б тут не сталося…
Я завжди буду поруч.
Я захищатиму тебе все життя.
-Усе гаразд? -Так.
Боже.
Здуріти.
Понюхай покривало.
Це я тебе обіймаю.
Витри сльози моїм покривалом.
Я дуже рідко плачу. Просто я…
Ні, я знаю. Повір.
Про що ти думаєш?
Просто все, чого я довго хотіла, —
мені здається, я можу отримати це тут.
Можеш. Бачиш цю блакитну стіну, що переливається?
Воно по той бік цієї стіни.
О, Тайлере!
Ешлі.
Хто ж знав, що це станеться сьогодні?
Я не знав.
Чесно, мені байдуже, що по той бік стіни.
На всі сто.
Бо ми одружимося.
Я така зворушена. Я зараз заплачу.
У хорошому сенсі.
Він написав молитву, благословення наших стосунків.
ТАРА, 28 МЕНЕДЖЕРКА З МАРКЕТИНГУ
-Він тебе кохає. -І наше майбутнє, і довіра, і…
І я така: «Це що, сон?»
-Що відбувається? -«Це, мабуть, сон».
-Він хороша людина. Він тебе кохає. -Боже.
-Я така рада за тебе! -Здуріти!
Боже!
Закоханий чоловік іде.
Я дуже прагнула любові до мого внутрішнього світу,
але я не хотіла знайти чоловіка.
Мені не був потрібен чоловік. Я хотіла знайти споріднену душу.
Я ніколи в житті такого не відчував.
Це…
Такого в мене ще не було, і цього не описати словами.
Це неймовірно. Це…
Я тану щоразу, коли чую її голос і це просто… Я…
Мені дуже важко описати, як дивовижно я почуваюся з нею.
Тейлор — блискуча. Вона турботлива, чуйна, запальна.
Вона дуже мила, і вона дуже…
Усе, що вона каже, здається мені дуже реальним.
Це просто щось!
Знати, яка Тейлор людина і яка вона дивовижна,
відчувати те, що вона має такі ж почуття до мене…
це диво.
Я була дуже обережна,
щоб не проговоритися щодо своєї зовнішності.
Я не можу дочекатися, щоб побачити, що він думає про мій вигляд.
Я постійно забуваю, що це частина шоу.
Учора ввечері я така: «О, боже!»
Сьогодні я починаю хвилюватися.
Але я дуже хочу побачити його.
Не думаю, що наша зовнішність має значення.
Коли я прийняла рішення не казати, як звуть мою маму,
бо тоді було б зрозуміло, якої я етнічності,
щоб Ґарретт досягнув точки, де відчуватиме,
що мого внутрішній світу й того, що робить мене мною, — предостатньо…
Те, що я відчуваю з Ґарреттом — просто диво.
І я дуже схвильована.
Таких заручин не буває. Це неможливо повторити.
На життєвому етапі, на якому я був перед шоу,
я не думав, що колись знайду свою єдину.
Я не міг знайти людину,
з якою в мене виник би такий глибокий і палкий зв'язок.
І…
тепер я її знайшов.
Ми з Тейлор суворо дотримувалися домовленості не говорити про зовнішність.
Отже… вона знає, що я білий.
Більше нічого вона не знає, а я не знаю нічого щодо неї.
Я не думав про це до цієї миті,
але мене не турбує те, що я не знаю, якої вона етнічності.
Наче цей експеримент змушує нас робити те, для чого й існує шлюб.
Щоб ми одружувалися через те, хто ми всередині, а не через зовнішність.
І я вірю, що… моє кохання до Тейлор
настільки сильне, що її зовнішність не має значення.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома