Tohle je nejlepší. Miluju tě.
Já tebe taky.
- Dobré ráno. - Ahoj.
Bliss, jsi všechno, co hledám celý život.
Vezmeš si mě?
Jo.
Jsem zasnoubená se Zackem.
V hloubi duše jsem věděla, že tohle je můj člověk.
Když to víš, víš to.
Miluju tě, ale pořád budu mít obavy z toho, že jsem ta druhá.
Potřebuju čas.
Neobětuju, co chci, ale dělám kompromisy.
Vítej v manželství.
- Dobře. - Chceš se usadit?
Máš mít nejlepší svatbu svého života.
Tohle není ono.
Tohle není správné.
Nechtěl jsi tu sedět a mluvit, sebral ses a odešel.
Co mám dělat?
Vylévat si srdce někomu, podle koho
nejsem dost chlap?
Nemáme sex.
Je divné vidět někoho, na kom vám záleží, s někým jiným.
- Seš moc nad věcí. - Seš s tím ufňukánkem s titulem.
Jestli si vážně myslíš, že půjdeš za Marshallem
a fakt si ho vezmeš, tak nazdar.
Ale pokud si upřímně nemyslíš, že si Marshalla máš vzít,
vyber si mě.
Jsem ráda, že se všem líbily moje boty. To je nejdůležitější.
Miluju Jackie.
V životě jsem si ničím nebyl jistější.
A v mé mysli nebylo pochyb o tom, že jsme pro sebe s Jackie stvořeni.
Jsem v šoku z toho, kde se aktuálně nacházíme.
A bolí to.
Jak se člověk dostane od naprosté jistoty...
V životě jsem si nebyl tak jistý a teď jsem totálně nejistý
a ztracený.
Chceš něco k pití? Vodu?
Jo. Potřebuju vodu.
Jsem unavená.
Měla jsem dlouhý den.
Jak se cítíš?
Po setkání s ostatními
teď od tebe potřebuju vyjádření.
Co ode mě chceš? Co ode mě do budoucna potřebuješ?
Panebože. Už o tom dál nedokážu mluvit.
Můj mozek už spí.
Je skoro půlnoc.
Promluvíme si zítra?
Pokud to tak chceš ty.
Děláš to skvěle. Nic od tebe neočekávám.
Myslím, že si vedeš dobře.
Zůstal mi velký otazník.
Ode mě?
Nebo vnitřně, protože máš ten otazník ty?
Od tebe.
Já myslela, že jsme v pohodě. Dopadlo to v pohodě.
Máš moc pěkný oči.
Děkuji.
Brett mi dal radu, kterou jsem potřeboval.
Je čas chránit...
své city a nic nepřikrašlovat a neměnit
jen podle toho, jak to cítíš ty.
To dává smysl.
Řekni mi přesně, co ode mě potřebuješ, ať o tom v noci nemusím přemýšlet
a po probuzení odhadovat. Odcházíš do práce dřív.
Ale vždycky se vrátím.
Ale to neznamená, že na to nemyslím celý den.
Byl to emocionální den.
Bavila jsem se s lidmi
a sama netuším, co se děje.
A prostě chci jít spát.
Jsem unavený stejně jako ty.
Zítra musím do Redmondu.
- Jsme v pohodě! - Nejsme.
Potřebuju vědět, co chceš, abych mohl jít dál.
Když jsem ti řekla, co chci, tak jsi odešel.
- Ale... - Už to neřeknu.
Tak mi dej příklad.
Ach bože. O půlnoci nemůžu dávat žádné příklady.
Marshalle.
Myslím, že jsi skvělej chlap. Jsi hrozně hodnej.
Prostě mě miluj.
LÁSKA JE SLEPÁ
9 DNÍ DO SVATBY
- Ukážeš mi prstýnek? - Jo.
- Je krásný. - Občas na něj zapomenu.
jedna věc je Bliss vyprávět o tom, jak jsem vyrůstal,
odkud pocházím,
ale až pozná mou rodinu, je to něco jiného.
Jsou pro mě důležití a ona je pro mě důležitá.
Až dojdeme na konec a budeme ležet na smrtelné posteli,
zůstane jen rodina.
Kdy to bylo?
To je Zack a naše máma na svatbě.
Vypadáš roztomile.
Promoce na právnické fakultě.
Vypadáš moc šťastně. „Konečně konec školy!“
Přesně tak jsem se cítil.
Je krásné, že jste ho přišli podpořit. To je moc důležité.
- Je to pravda. - Proč se ti zalíbil?
- Já asi vím... - Tak kde bych začala?
Ale chci to slyšet.
Páni, tolik různých věcí. Samozřejmě to, jak je chytrý.
A rozdal by se.
Opravdu mě inspiruje.
Člověk, který si dokáže správně vybrat v sobě musí mít velkou sílu.
Zvlášť, když je tak snadné udělat to jinak.
Můj táta měl podobné dětství.
A také si vybral jinou, tu náročnější cestu.
Proto ho hluboce obdivuju.
Mohl se vydat jinou cestou
a on si vždycky vybral tu správnou cestu a na sebe nedbal.
Jsem pyšná.
Ano. V takových těžkých chvílích se ukáže skutečná povaha člověka.
Kdo opravdu jsi.
A zároveň o všem mluvil velice otevřeně.
Je upřímný a mám pocit, že bych mu mohla věřit.
Manželství a závazky beru velmi vážně.
Lidé často říkají, že když je to správné, člověk to pozná.
Když můžete být s tím druhým sami sebou
a naplno, je to úžasné.
To jsem dosud nezažila.
No, já ho vážně miluju. A respektuji ho jako člověka.
Nikdy jsem nikoho takového nepotkala.
- Líbí se mi. - Mně taky.
Myslím, že vám to spolu sluší.
Když se na vás dívám, je mi to jasné. Vidím mu to na očích.
Vypadáš moc šťastně.
Jo.
To je in.
A co?
Tohle.
Tohle?
Tyhle kalhoty se mi moc líbí. Hodně.
Vezmu si obojí. Tyhle.
A taky ty šortky.
Zlato. Máš tam 10 000 věcí.
- Nechceš si... - Kwame, máš oblečení rád, takže...
- Ty šortky musíte. - Přesně.
Perfektní.
CHELSEA, 32 DĚTSKÁ LOGOPEDKA
Když jsme se ráno probudili,
hned jsem se Chelsea zeptal, jak se má a jak se cítí.
A ona mi odpověděla: „Zním v pohodě? Připadám ti v pohodě?“
Znělo to konfrontačně a bylo mi to nepříjemné,
protože taková situace už párkrát nastala.
Snažím se udělat správnou věc a najednou mám místo toho pocit,
že jsem ten špatný a já jsem ten, kdo jí pokazil ráno
a...
Bylo to těžké.
- Tak jo. - Vypadají dobře.
Ještě tam mám jedny.
Tak jo, utíkej. Běž do toho.
Myslíš, že by to mohlo být ještě víc sexy?
Ano, nebo ne?
- Ne. - Jo.
- Skvěle se s tebou bavím. - Jo?
- Jo. - Dobře.
- Tak jo. Tak zatím. - Zatím.
Blížíme se do finále
a já zažívám hodně věcí. Snažím se najít okamžiky,
kdy můžu být sám, ale pořád jsem v jejím prostoru.
Občas to může být svazující.
Těžký model.
Prostě řekni, že jsem krásná.
- Prosím? - Nevím, co znamená těžký model.
- Že je to super. - Líbí se mi.
Ten postroj.
Příště řeknu, že jsi krásná.
- Promiň. - Dělám si srandu.
Dávám komplimenty, jak umím.
To nic. Počkej.
- Dobře. - Ty jahody mi ještě neber.
Jsou zpátky.
- Dobře. Nakrmíš mě jahodou? - Jo.
Řekni mi, jak moc mě miluješ.
- No tak. - Dobře.
Mám tě nakrmit?
Já už jich měl dost, díky, zlato.
Tak jo.
Ty už jsi měl? Neměl.
- Ne, já... - Vážně? Beze mě?
Co myslíš, že tu dělám?
Omlouvám se.
- To nic. - Máš pravdu.
Proč musím čekat týden?
- Jasně. - Chci to udělat.
Ale pokud bychom měli chvilku stát nohama na zemi,
dnes jsme zažili hodně náročné ráno.
- A... Přestaň se smát. - Promiň. Nemůžu tě brát vážně.
Snažím se tu mluvit vážně.
Já vím. Chápu. Promiň. Nevím, proč se směju.
- Já taky ne. - Jsi roztomilej.
Nemůžu se na tebe dívat.
- Dobře. Takže... - Dobře. Už jsem vážná.
Dobře. Takže...
Dnešní ráno. Probudili jsme se.
Nebylo ti skvěle a já samozřejmě vidím, že není.
Zeptal jsem se tě, jak se cítíš.
„Jsi v pohodě?“
- Co jsi mi řekla? - Já nevím.
Řekla jsi mi: „Zním snad v pohodě?“ Pověz mi, jestli je tohle fér.
Nepřemýšlíš o tom, co říkáš. Prostě to řekneš.
Nemířilo to na tebe. Dává mi zabrat ten stres.
Chtěl jsem ti pomoct.
Chceš mě tady hodit pod autobus? Já ti můžu udělat to samý.
- Tak jo. - Bacha.
Začni. Prosím. Do toho.
- Šup. - Není to hezký.
Není to ohleduplné.
Já to chápu, ale nemusíš hledat každou drobnost.
To není drobnost, řeším, jak přistupuješ k věcem.
Jak se chováš po rozhovorech a jak vyhledáváš hádky.
Mám neustále pocit, že ve všem musí být konfrontace.
Jsem jen přímá.
Jsem otevřená. Nerada nechávám věci vyhnít a...
To prostě nedělám.
Mezi přímostí a konfrontací je rozdíl zlato.
„Vypadám, zním snad v pohodě?“
To není přímý. To je konfrontační.
Snažím se.
- Snažím se. - Vím, že ano.
A já nemám prostor,
kam bych se mohl schovat a mít chvilku klidu.
Nemám prostor.
Ty ho máš. Když jsi ve stresu, můžeš se zastavit za mámou.
Můžeš být s Rockym.
Ty věci ti pomáhají vrátit se k sobě.
Já tu nic takového nemám.
Nic.
Nebo mám jet tři hodiny do Portlandu,
lehnout si do svojí postele, nadechnout se a vyrazit zpět?
Tak jo.
Kéž bys to mohl udělat.
Je to těžký, protože myslím...
Kašli na všechny ty řeči o tom, že to vzdávám.
Srát na Portland. Zapomeň na to.
To oželím, protože ty mi tyhle věci
dokážeš víc než vynahradit.
Ale v posledních dnech to bylo těžké. Byl to stres.
Jo, to byl.
A máme si krýt záda víc než kdy jindy.
Vím, že se budeme hádat. Vím, že budeme mít těžké chvíle.
Ale chci, abychom byli pro toho druhého klidem. Nic víc.
To od tebe potřebuju. A teď to prostě nemáme.
Budeme se muset postavit před oltář a plně si důvěřovat,
že jsme ochotni do toho jít a vymyslet to.
Každý den.
Nezměníme to, kým jsme.
Miluju tě takového, jaký jsi, a věřím, že ty mě taky.
Ano.
Ale... Je jasné, že se blíží velký den.
Vidíš sám sebe u oltáře s tím, že mi dokážeš říct ano?
Zlato.
Vidíš, že to děláš?
Ano. Kdyby ne, nebyl bych v tomhle experimentu.
Hodně jsme o tobě slyšeli a jsme rádi, že tě můžeme poznat.
- Tak jo. - Jo.
Brett mi zavolá a řekne mi, že si našel lásku a bude se ženit.
„Cože?“
Zmizíš na měsíc. Vrátíš se a jsi zasnoubený.
Čím to bylo?
Co rozhodlo o tom, že jste do toho šli?
Je to velký krok.
Mockrát jsem randil a neměl pocit,
že by mi ta žena, se kterou se bavím, mohla někdy porozumět.
Nejen pochopit, já jsem chtěl, aby mi pak řekla,
že mě podpoří
a pomůže mi v tom, abych byl lepší.
Měla jsem pocit, že s Brettem můžu mluvit o všem.
O hodnotách, rodině, financích, minulosti. Mohla jsem být sama sebou.
Chodila jsem se spoustou lidí.
A tušila jsem, co hledám.
Potřeboval jsem někoho, kdo ví, jaké to je bojovat.
Ale kdo zároveň nebude samolibý a pořád se bude snažit
usilovat o zlepšení. Udělat víc. A to jsem v něm viděla.
Já jsem člověk, který neustále tlačí sám na sebe.
- A potřebuju to i od partnera. - To je on.
- Rozhodně. - Ano.
Čím víc jsme spolu mluvili, tím víc jsem si uvědomoval,
jak upřímná, milující a starostlivá osoba tohle je.
A pak jsme začali mluvit o rodině,
což je pro mě důležité.
Měl jsem už přítelkyně, ale když došlo na rodinu,
tak ty ženy viděly jen to, co je teď, neviděly můj původ.
Když uviděly, odkud pocházím, objevilo se odsouzení mé rodiny
a jejich rozhodnutí.
Pokud si přivedu někoho do života,
musí to pochopit.
A především to podpořit. A to jsem od ní dostával celou dobu.
Jen jsem mluvil o tom, co cítím a prostě jsem se otevíral.
Vážně s tebou vidím budoucnost,
a tolik věcí, kterých jsem se asi bál,
aniž bych o tom třeba věděl,
dokud jsi nepřišla ty a já si to neuvědomil.
Takže...
No, nechci se tu moc dojímat.
Ale když přemýšlím o rodině,
beru to jako novou větev v mojí rodině.
Jak je na tom ona? A kde jsem já?
Naše ambice, černošky a... znáte to.
- Je to důležité. - Je.
A generační chudoba v mé rodině je reálná.
A já chci být s někým, kdo je cílevědomý stejně jako já.
Můžeme růst spolu a vytvořit nový život
pro naše děti, aby dosáhly ještě dál
a dát jim zdroje, které jsem neměl.
Je úžasná. Je naprosto úžasná.
Můžeme si na to připít?
A já se bál, že budu první.
Super. Jo.
- Bože. - Na zdraví.
- Je to super. - Díky.
To zní jako opravdová láska, mám z vás radost.
Jsem si docela jistá.
Sledoval jsem, jak se díváš na Bretta
a jak on na tebe a je to opravdu krásné.
Slova k tomu patří také, ale činy řeknou mnohem více.
Je inspirující, jak se na sebe díváte.
A vidět černošský pár je krásná věc.
Vždyť mě rozbrečíte.
- Na to se napijeme. - Slzy štěstí.
8 DNÍ DO SVATBY
Něco pro tebe mám.
- Panebože. Díky. - Nějaké květiny.
Jsi sladkej. Jsou nádherný.
Svatba se rychle blíží.
Jak se blížíme, je to vážnější a skutečnější.
Nyní hrají roli i nové proměnné, jako například noví lidé.
Seznámení s rodinou, kamarády. Je to přinejlepším náročné.
Krásný. Nikdy jsem tu nebyla.
Já taky ne.
Ale vím, že ji miluju a chci, aby Micah věděla, jak se cítím.
Těším se, až se vrátí tvoje máma.
- Jo? - Miluju ji. Píše mi.
- Ale ne. - Sbírám informace.
- Aha. Vážně? - Jo.
Co píše?
Jen ji zajímal názor na její šaty na svatbu.
Chce vědět, co si vezme moje máma.
- Salátová mísa? - Jo.
- Gravitace. - Dobře.
- Díky. - Okurky, ančovičky.
Myslím, že si dáváme tolik času, kolik jenom jde,
abychom si byli zcela jistí. To je podle mě správně.
Chceme se rozhodnout správně.
Tak se to má dělat.
Ale taky mě to strašně znepokojuje.
Jo.
Kdybychom se vzali, ani nevím, zda se moje věci vejdou do tvého života.
Potřebujeme větší prostor?
Jo.
Můj byt je skoro prázdný. Nestačí to?
Nemáš žádné skříně.
A moje věci jsou ve Scottsdale.
Ty si chceš Scottsdale nechat.
Mohli bychom tam hodně věcí nechat a dovézt jen nezbytnosti?
Přemýšlím o oblečení, botách a tak.
- Víš? - Kolik máš ještě oblečení?
Jak to myslíš?
Už teď toho máš hrozně moc.
To je sotva čtyřicetina toho, co mám.
Asi bychom měli najít třípokojový byt
a z jednoho pokoje udělat tvou šatnu.
A je to.
Chtěl bys mě mít daleko?
- Ne. - Ne?
Rozhodně ne. To je na nic.
- Chceš jet se mnou do Scottsdale? - Ne.
- No... - Ale jel bych.
Pokud bych mohl pracovat vzdáleně, tak bych s tebou jel.
Nechci se tam stěhovat, ale...
Ne, neřeknu ani tohle. Pojedu tam s otevřenou myslí
a se stěhováním uvidíme.
Třeba mě to přesvědčí.
Nechci tě držet někde, kde se ti nelíbí. Ale je důležité, že to zkusíš.
- Jo. - Uvidíme...
A to zvládnu.
Kdybychom se nevzali, co bychom dělali?
Bylo by těžké žít zase odděleně.
Jo. Určitě.
Cítil bych se osaměle.
To nechci. Jasně, že ne. Miluju tě.
- To nechci. - Já tebe taky.
Kvůli tobě chci být nejlepší. A to je super pocit,
protože jsem se už několik let necítil tak inspirovaný a motivovaný
žádnou holkou, ani nikým jiným.
Ale hodně mi to v životě chybělo.
Ty mě na celé Zemi přitahuješ nejvíc.
Lhal bych, kdybych řekl, že se nebojím, že tě ztratím.
Těším se, až poznáš mámu a sestry.
Jo.
Těšíš se?
Jo.
Víc mi nepovíš? Že ty jsi nervózní?
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se máš, zlato? - Moc ti to sluší.
Ahoj, Zacku.
- Ahoj. - Moc mě těší.
Jak se jmenuješ?
- Annalee. - Annalee. A?
- Tatiana. - Tatiana?
- Moc mě těší. - Mě taky.
Máma Bliss právě přiletěla z Arizony.
- Ahoj. - Těší mě.
A ty už brečíš. Dobře, mami.
Je pro mě důležité, abych měl po svatbě
dobré vztahy s její rodinou,
proto jsem trochu nervózní.
Bliss jsem to řekl. Pověděla mi na to, že není důvod,
ale stejně trochu jsem.
Chcete vidět můj prsten?
- Ano. - Nádhera.
Můžete nám povědět trochu o tom, jak jste se dostali až sem?
Potkali jsme se ve společenském experimentu. Psychologickém experiment?
- Nevím, kam to zařadit. - Oba.
Prostě tam toho druhého člověka nevidíte.
Mám teď divný déjà vu.
Jen pokračuj. Ty musíš vyprávět příběh.
S Bliss jsme si začali hrozně rozumět, když jsme začali mluvit o knížkách.
To mi došlo, jak je chytrá a vzdělaná.
A to mě na ní opravdu přitahovalo.
A je skvělá. Je krásná.
Je odhodlaná. A je silná.
- Přesně tak. Pozor, kámo. - Je ohleduplná.
Neznám moc žen, které chtějí být v 60 na Měsíci.
Když ji vidím, myslím, že s nikým jiným
bych nedokázal více ovlivnit svět než s ní.
Poznávání její osobnosti bylo opravdu působivé.
Tak jo, všichni.
- Páni. - To je milé, zlato.
Taková jsem díky mámě. Ale vážně.
Děkuji.
Jsem ráda že si uvědomuješ její hodnotu, protože ona je...
- Řekla jsem, že nebudu brečet. - A teď rozbrečíš mě.
Má větší cenu než zlato.
Jsi pro mě jedním z nejdůležitější lidí.
A chci pro ni to samé.
Někoho, kdo zná její cenu
a bude se k ní chovat se zaslouženým respektem.
Protože je to naše princezna.
Je to naše princezna.
Neřekl jsem ženě, že ji miluju
od svých 21 let.
Jak to?
Těžko říct.
Myslím, že nejsem zranitelný člověk,
ale věděl jsem, že když půjdu do experimentu a budu to brát vážně,
tak musím být zranitelný nejen s jednám člověkem,
ale s mnoha lidmi. A stinnou stránkou zranitelnosti je,
že když takhle mluvíte s více lidmi,
můžou se objevit city k více z nich.
Ocitl jsem se v situaci, kdy jsem se rozhodoval mezi dvěma,
které jsem nikdy nepotkal.
- A... - Ty jim řekneš všechno.
- Nač to skrývat? - Můžeš.
Já nevím.
Vím, že je to Bliss nepříjemné.
- Takže je to trapné. - To nic.
Jo, chceme to vědět.
- Prosím. - Pokračuj.
Pokračuj.
Takže jsem choval city ke dvěma ženám najednou.
V takové situaci už nechci nikdy být.
Strašná nejistota.
Mluvil jsem s Bliss o tom, jestli bych zapadl do vaší rodiny.
Nevěděl jsem, zda by to pak v realitě fungovalo.
To nikdo z nás. O to právě jde.
Jo.
A...
Jo, rozhodl jsem se špatně.
Uvědomil jsem si, že jsem požádal o ruku člověka,
který tam šel ze špatného důvodu.
Tak jsem to zrušil.
- Takže... - No teda.
Klidně se ptejte, klidně můžete být nepříjemné.
Polijte ho vínem, asi si to zaslouží.
Můžeme jít na chvíli ven?
A proč si teď seš Bliss tak jistý a proč s ní teď chceš být?
Protože její rodina je velká část jejího života.
A tys říkal, že si nejsi jistý, jestli do toho zapadneš.
Můžeš to trochu rozvinout?
No, já vyrůstal tak...
Vyrůstal jsem v chudobě. Nevyrůstal jsem ve stabilním prostředí.
Většinu věcí jsem se musel naučit sám.
Máma mi dala bezpodmínečnou lásku.
A ta zemřela, takže už tu není.
Ale už jsem měl vztahy
s ženami z hezkých rodin,
které mě ale nedokázaly přijmout právě kvůli tomu v čem jsem vyrostl.
Asi proto jsem tak nervózní,
když jsem slyšel, jak vaše rodina funguje.
Proto jsem mluvil o obavách, že třeba nebudu přijatý.
- Romeovi a Julii to nevyšlo, ne? - Jasně.
Snažili se, ale nic z toho.
To byla jedna z věcí, které jsem se bál, ale když jsem ji uviděl
a poprvé jsme se naživo setkali,
tak jsem byl údivem bez sebe.
Hned jsem s ní cítil blízkost a ona se tvářila hrozně vážně,
abych si od toho něco nesliboval...
- Nevěděla jsem, co bude. - Ale cítilas to.
- Neviděla jsem tě. - Co jsi cítil?
Jen teplo.
Jo, jen ten hřejivý pocit.
- Jo. - To se někdy stává.
Máš prostě dobrý pocit a tak do toho jdeš.
Umíš si to s ním představit?
Umíš si představit váš život? Vidíš vaši budoucnost?
Jo, vidím.
Miluje mě
a já to vím, i když to nechce přiznat.
- Ne, miluju tě. - Jo.
Jinak bych ti neřekla ano poté,
co jsi byl zasnoubený s jinou ženou.
No nic. Připomínám to často.
Hodně o tom vtipkuju. Ale je to pravda.
Určitě to hodně bolelo.
Nikdo nechce být ten druhý, chápeš?
My en chceme vědět, zda se k tomu postavíš čelem jako chlap?
Víme, že slova jsou jen slova.
Bliss by tě nedržela za ruku,
kdyby tě opravdu nemilovala.
Neřekla by ti ano.
A myslím, že ses nikdy na nikoho nedívala tak, jak se koukáš na něj.
A to vypovídá o mnohém.
Dej mi ruku.
Cítím všechny možné emoce.
Cítím potřebu ochraňovat. Jsem máma, nechci, aby se jí něco stalo.
A zároveň musím brát v úvahu, že Bliss opravdu věřím.
Myslím, že je možná
opravdu její spřízněná duše.
Jestli budete mít děti, naučím vás pak svoje triky.
- Předám vám je. - Jo.
Máme pro děti jen jednu mámu,
musí nám to klapat.
Pokud si tě má dcera vybrala,
pak budu i tvoje máma.
Jsem nadšená, že může být s někým,
kdo se k ní bude chovat tak, jak si zaslouží.
A chci mít spoustu vnoučat.
Těším se.
Těším se. Co ty?
Jo, těším se. Nadšenej.
Jdeme se seznámit s mojí rodinou.
Kwame se přestěhoval z Portlandu do Seattlu a je to pro něj těžké.
V rodině máme blízké vztahy.
A když říkám blízké, myslím tím, že bydlíme maximálně 10 minut od sebe.
Denně spolu mluvíme, jsme vzájemně součástí svých životů.
Jupí!
Vy mě rozpláčete.
- Zdravím. - Ahoj.
Těší mě! Pojďte dál. Seznam se s rodinou.
Chci, aby viděl z nadhledu. Chci, aby viděl ty možnosti.
Udělám, co bude potřeba, aby byl šťastný.
Budou ho milovat. Toho se nebojím.
MILARI TETA CHELSEA
Musíš poznat spoustu lidí.
Je to hlasitá rodina se spoustou energie.
Jedna Chelsea vedle druhé. Určitě si s nimi budu rozumět.
- Tak chcete vidět můj prstýnek? - Jo! Musím ho vidět!
- Tak ukaž. - Na to si stoupnu.
Panebože.
- To je nádhera. - Díky!
To je super.
Dobrá práce, Kwame.
Jo!
Sehnal jsi tak malý prstýnek?
Jo, ona má tak velikost tři.
Netušila jsem, že jsou tak malé prsty.
Jo, dobrá práce, Kwame. Líbí se mi.
Kwame je nejtalentovanější člověk. To mu říkám pořád.
- To by mělo být ilegální. - Přestaň.
Bývalý profesionální fotbalista, chytrý, má titul MBA.
Je velice kreativní. Je to fotograf.
Má krásný hlas, lidi.
V buňkách mi zpíval.
- Panebože! - Páni!
To byla taková nádhera!
Ten den jsem se do něj šíleně zamilovala,
brečela jsem jako pako a on najednou řekl, že teď zpívám já.
Pořád chtěl, abych zpívala
a já byla celá ubulená, ale šla jsem do toho.
- Jakou písničku? - Vymysleli jsme písničku.
Vymyslel ji pro mě.
Jo.
- Hraješ na nástroj? - Hraju na kytaru.
- Páni. - Taky trochu na klavír.
Mám tu harfu, která na někoho čeká.
Jo! Určitě by ses to naučil.
- Chybí jí struna, to ty děti... - Jo.
Využijeme strun, co zbyly.
A co děláš za práci?
Vedu rozvoj obchodu pro jednu softwarovou firmu
ze San Franciska.
- Takže pracuješ na dálku? - Dělám na dálku. Jo.
Jo, pracuju z domova a hlídám u toho Rockyho.
Mluvili jste o tom, kde budete bydlet?
- Jo. Dobrá otázka. - Tak kde?
V Seattlu přestaneš pít kafe.
- Bydlíš v Portlandu? - Jo. Bydlím v Portlandu.
Dochází mu, že Seattle je lepší.
- Jo. - Přirozeně.
Je. Do tvojí garsonky se oba nevejdete.
Růžový domek pro panenky.
Já vím.
Má i růžový kávovar a přitom ani nepije kafe.
- Koupila ho, byl růžový. - Vidíte? Už mě prokoukl.
Chels, nějaká růžová musí zmizet.
- Růžový palác nebude. - To je dobře.
Kwame? Mohla bych si tě na chvilku půjčit?
- Jo. Rozhodně. - Ano.
Tak jo, chceš si s Kwamem bouchnout pěstí, obejmout ho?
- Cokoli. - Miluju tě.
- Plácnem si? - Jo.
Skvělý. Těšilo mě.
Ještě se s nimi uvidíme.
- Jo. - Máme spoustu času.
- Snad bude součástí rodiny. - Pak ho můžu obejmout.
Jo takhle!
- Drsný. - Jo. Náročné publikum.
Kwame ví, že mě vychovaly silné, krásné a nezávislé ženy.
Doufám, že dostanu jejich požehnání. Doufám, že dostanu jejich souhlas.
Na jejich názoru mi hluboce záleží.
A zoufale chci, aby to šlo dobře.
Tak co říkáš na Rockyho?
Máš rád psy?
Mám.
A ze všech psů, které jsem kdy potkal, je Rocky...
- Je fajn. - Top pět.
Asi už víš, že je pro Chelsea důležitý.
- To ano. - Její pes.
Měl jsi v dětství psa?
Když jsem žil v Ghaně, měl jsem veverku.
- Veverku. - Veverku. Já vím.
A přišla na zavolání?
- Veverko! - Jo.
Je fajn, že si s ním rozumíš.
Řekni mi, kdy...
Kolik ti bylo, když jsi přijel do Států?
Bylo mi osm let.
Byl jsem na letišti s bratrem a sestrou...
- Bratr a sestra? - Ano.
- Jsi nejstarší? - Ne, jsem nejmladší.
- Nejmladší? Aha. - Ano.
Určitě jsi...
Chelsea ti určitě řekla, že jsme velká rodina a jsme si blízcí.
- Jo. - Opravdu hodně.
To je úžasné.
Snad trávíš rád čas s rodinou.
U nás je to časté.
- Opravdu. - To mi říkala.
Nedělní večeře. Všichni se sejdeme na večeři.
- Vážně? Jo. - Jo.
To je dobře. Já jsem tohle nikdy nezažil.
Vlastně jsme s rodinou ani nevečeřeli u jednoho stolu.
Nevnímám to jako špatnou věc, prostě to tak bylo.
- Jasně. - Víš?
Neměl jsem rodinu, kde bychom večeřeli...
A teď už ano.
- Na to se napijeme. - Na zdraví.
- Děkuju. - Jasně.
- A jsme rádi, že tě máme. - Jo. Díky.
Večer u rodiny Chelsea byl podle mě úspěšný.
Podle množství objetí bych řekl, že jsem dostal jejich požehnání.
- Krása, co? Je klidný večer. - Jo.
Jsou vidět hory.
Je to krása. Tohle na domovu miluju.
Voda, modré nebe, hory.
Ten výhled je epický.
Je.
Jsem člověk, který mluví o dobrodružství a o chytání příležitosti za pačesy.
Tohle pro mě bude nové dobrodružství, tak se na to budu dívat.
Viděl jsem, co nabízí Portland
a možná je čas jít jinam.
Zkusit nový životní styl
a přijmout ho stejně jako ten starý.
Měli bychom vyrazit ven a společně to tu prozkoumat.
Nasát atmosféru a zjistit, jak se cítíme.
A samozřejmě zohlednit rozpočet.
To žeru.
7 DNÍ DO SVATBY
To je nádhera.
To je krása.
Vypadá to tu skvěle.
Proboha. Vidím krajky a krajky a další krajky.
Do svatby zbývá týden.
Přišla jsem si vybrat svatební šaty.
Žádný stres.
Co je to za život?
Tmavší barvy se mi asi hodí k pleti.
Jako ulité.
Tohle pro kontrast.
- Vidíš? - To se mi líbí.
A tmavší modrá.
To se mi líbí. Jako půlnoc.
Super!
- Mluvila jsi s Jackie? - Včera jsem s ní mluvila.
- Tak jo. - Nevím, co se přesně děje.
- Ale dost to prožívá. - Jo.
A upřímně jsem doufala, že tu bude.
Překvapilo mě, že dnes nepřišla, protože tohle je manželství
a já čekala, že přijde.
Myslela jsem, že to dotáhne.
Doufám, že to nějak zvládnou.
- Tohle je ta košile! - No tak, playboyi!
Chci něco výjimečného.
Chci vypadat jako černý James Bond.
- Ukaž mi zrcadlo. - To je pecka!
Ty jsou krásný.
- To je pěkný. - To je nádhera.
Chceme něco boho.
To je dobrý, Jsou těsné.
To je Chelsea.
- Páni. Sledujte. - Jo.
Už ji máš jako pozadí telefonu? Panebože!
Za týden se ženíš.
No teda!
- Brett uvažuje, co on. - Chlape...
- Moment. - Můj telefon nic.
- Tiff mi zrovna píše. - A co píše?
„Jackie tu není.“ Ty jo.
Nepřišla na zkoušku šatů.
Jeho snoubenka. Tiff píše, že nepřišla na zkoušku šatů.
Sakra.
Ptá se, jestli Marshall přišel. Ten tu je.
Dělá něco, u čeho si říkáš, že tohle bude skvělá manželka?
Mám s ní pocit, že můžu létat.
- Jo. - Jo.
- A sama sebe... - Můžu s tebou na chvilku mluvit?
- Máš chvilku? - Teď?
- Jo. - Omluvte nás.
- Jo. - Jo. Rozhodně.
Zrovna mi napsala Tiff,
že Jackie nepřišla na zkoušku svatebních šatů.
Aha.
Tak jo.
Takže... jen abys věděl...
Abys nebyl překvapený.
Tak jo.
- Díky za informaci. - Jo. Ovšem.
Vážím si toho.
Ahoj.
- Jak se máš? - Dobře. Co ty?
- Máš pro mě květiny? - Jo, mám.
To je od tebe tak milé.
Panebože. To je hezké.
Jsem romantickej kluk, jasný?
Páni.
Nejprve se ti chci omluvit.
- Dobře. - Jsem jen člověk.
Byl jsem...
hrozně nervózní ze setkání s tebou.
Měl jsem říct víc, ale měl jsem zvolit lepší způsob.
Jsem nervózní z toho, jak moc mi na tobě záleží.
Je mi líto, že jsem tě ztratil.
Miluju tě.
Chci s tebou být.
Překlad titulků: Zuzana Matějková