NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Вітаю, сеньоре Максе.
Йолі, як справи? Все готово?
Так, речі в причепі, мій генерале.
Даю слухавук Андеру, добре?
-Тату! -Тигре.
-Готовий до подорожі? -Еге ж.
Гітара ж не поїде у причепі, правда?
Можна взяти в машину.
Звісно.
Гей, а ти з друзями попрощався?
Майже… тільки з Давидом та Лукасом.
Решта мене не дуже люблять.
Ясно.
Послухай-но, синку. Справжніх друзів
завжди можна порахувати на пальцях однієї руки.
Ще й вільні пальці залишаться.
Тож не переймайся. Добре?
Гаразд. Тільки не затримуйся, тату.
Скільки він хоче?
Пів мільйона.
На рік?
На місяць.
Приїхав Люсеро.
Краще залишайся тут.
Ці колумбійці нас вже знають. Одного цілком вистачить.
Люцеро!
-Ось і ти, поганцю! -Іди сюди!
Все такий же, Ромео?
-Як ти, приятелю? -Чудово.
Хлопці, є запальничка?
Вчора бачив твого сина.
Погодилися, що підтримаєте нас на Конклаві сімей.
-Мій батько може стати головою. -А мій син — скарбником.
Ти завжди любив рахувати гроші, еге ж?
Як і Томасін. До речі…
Ось вони.
Конклав розпочнеться за пів години. Твій батько, мабуть, вже їде.
Випиймо.
Будьмо.
За здоров'я та багатство.
Прийшла частка від Папи Сан.
Пересилаю на наші захищені рахунки, 18% — у ваш резервний фонд.
Готово.
-Що сказав Дімітрій? -Що підтримає, якщо колумбійці — теж.
Хоч Ромео й жадібний, він розсудливий.
Ти так не думаєш?
П'ятсот тисяч…
на місяць.
-Ой-йой. -Томасіне!
Скажи вилупкам опустити зброю…
приятелю.
-Гад! -Ані руш!
Не рухатись!
Вбийте цього бісового вилупка!
Я тут, негіднику!
Сюди! Швидше! Пригніться!
Ходу!
Кляті колумбійці.
Як знав.
Казав же, немає їм віри.
Рафо!
Дзвони батькові.
Скажи, Ромео зрадив. Конклав — пастка.
Братику, час нам пролити трохи крові.
Маємо проблему.
-Люсеро! -Мерзотник!
Смак смерті.
Прошу, не вбивайте мене, будь ласка…
Встань, брудний пацюче.
Терпіти не міг цього вилупка.
-План був не такий. -Ні.
Вилупок схотів нас ошукати, та не зміг.
Що тепер?
Батько вже їде.
-Сам з ним поговориш? -Так.
Не переживай, я розберуся.
Я знаю, тобі непросто, та він зрозуміє.
Їдь додому. На тебе чекає нове життя.
Ти мені як брат.
Надійний та відданий сім'ї.
-Ти гідний найкращого. -Я тебе люблю, брате.
І я тебе.
Я сумуватиму.
Не сумніваюсь.
Нехай сонце осяє твій шлях.
Синові — всього найкращого.
Ще згадаєш про мене.
Бережи себе, братику.
-Привіт. -Вітаю, сеньйоре.
-Ти привіз медіатор? -Ходи сюди.
-А привітатися? -Привіт. Покажи.
Тримай.
Тигре, що не день, то ти сильніший.
Йолі, не забудь віддати ключі власнику.
Добре?
Дякуємо за все.
Готуйся, нарешті їдемо.
-Щасти вам. -Дякую.
Бережи себе, Андере.
Батьку.
-Як ти? -Кепсько.
Не знаю що вб'є мене раніше, рак,
чи твої витівки.
Макс?
Де він?
Ви ж мали віддати гроші. А не оце робити.
Довелося міняти план.
Батьку, це була пастка. Вони хотіли взяти мене заручником.
І зробити Ромео головою Конклаву.
-Невже? -Так.
Я бачив його вчора.
Ми уклали угоду.
І мені геть не здавалося, що він незадоволений.
Гадаєш, як до цього поставиться Конклав?
Зникну на певний час.
Ти й гадки не маєш, як робляться справи,
якщо не йдеться про кров, звичайно.
Щоб все працювало, кров необхідна.
Тут тобі що, Америка?
Ми в Барселоні.
Тут так справи не роблять, розумієш?
Після повернення з Японії,
тобі, схоже, байдуже, хто житиме, а хто помре.
Сину…
ти змінився. Але не на краще.
Це ти мене туди послав.
Аби тебе навчили розуміти цінність
відданості,
ієрархії…
Якудза.
Люсеро,
все…
скоро буде по-іншому.
Так.
Я вже чув.
Скасувати переказ, тут не прибирати.
Нехай усі побачать.
Твоя слабкість стала загрозою, батьку.
Люсеро, поговори з братом і сестрою,
вони тобі пояснять.
Марію ти вдочерив.
А Макс — просто твій кілер.
Кілер, який не раз рятував тобі життя.
Ви ж зростали разом.
Ви наче брати.
Ніякі ми, в біса, не брати!
Я — твій єдиний син!
Твої плоть і кров!
А ти намірився все віддати їм.
Ні, клянуся, це неправда.
У голову, чи серце?
Тату?
Голова, чи серце?
Голова…
У голову!
Не можу ніде знайти Марію.
Тату, ти це чуєш? Я весь день тренувався.
Звучить гарно.
Як буду знаменитим, буду присвячувати тобі виступи.
Це — для мого батька!
Тату…
Що таке?
У прихожій якісь люди.
Андере, сховайся!
Андере, не вставай!
Знаєш, кого мені завжди нагадує твій син?
Мого брата.
Пам'ятаєш його?
Не знаю.
Він і говорить схоже, правда ж?
Це ти переконав Рікардо його вигнати.
Казав, що йому надто подобається кров, чи щось таке, еге ж?
Худий, я нічого не зробив твоєму братові.
Я знаю.
Знаю, Максімо, ти не зробив нічого.
І він наклав на себе руки у тюрмі.
Прошу…
Це ж мій син.
Не хвилюйся.
-Дивись. -Ні!
Скажи, що він не страждав.
Нічого не відчув, як ти й хотів.
-Легка смерть. -Молодець.
-Я знав, що можу тобі довіряти. -Звісно, можеш.
ДВА РОКИ ПО ТОМУ
Даніело!
Я не винен.
Кляте навчання, завжди те саме.
-Еге ж. -Лео!
На хвилиночку.
Іди-но сюди.
Лео…
Я на тебе не чекатиму.
-Ну? -Як життя?
-У тебе є? -Тобі скільки?
-На двадцятку? -Ага.
-Насолоджуйся. -Бережи себе.
Якби ти мала купу грошей, от скільки забажаєш, що б робила?
Ми ж завжди хотіли стрибнути с парашутом, забув?
А я б купив великий острів.
Постривай.
АВТОМАЙСТЕРНЯ
Привіт! Є хто вдома?
Ти його бачила?
Привіт.
Здоров був, діду.
Він вже не такий, як був колись.
Ось.
Гей…
Тут набагато більше, ніж зазвичай. Ти у щось вплутався?
Знайшов нову роботу. В автомайстерні.
У Готичному кварталі, біля майдану з графіті.
-Що робиш, Томі? -Математику.
Мусиш і мене навчити.
У мене з нею кепсько.
Дід розізлиться, це ж його гітара.
І що?
Як день народження?
Мама не забула?
Подарувала цю футболку.
Круто.
Одяг на день народження — не круто.
Ото халепа, я ж теж одяг купив.
Віднести назад?
Ні-ні.
Ні?
-Таки хочеш? -Так.
Іди сюди.
Я знав…
Лео, це ж найкраща з усіх!
Клас!
Тільки, щоб мама не бачила. Бо продасть.
Ні.
Ти де? Не прикидайся, знаю, що ти не на вулиці.
Сигнал слабкий. Де ти?
Це ти де?
Удома, в брата сьогодні день народження.
Швидко задувай свічки, та біжи у «Чарм».
«Чарм»?
Хіба це наша територія?
Вже так. Якісь проблеми?
Ні, жодних.
Цей шмаркач знову тут.
Дякую, друже.
-Скажи босу, це вже втретє. -Так.
Відчепися від мене!
Ти що, в біса, робиш?
Побачу, що продаєш біля клубу наркоту — вб'ю.
Останнє попередження, второпав?
Допоможіть, прошу!
Рятуйте! Грабують!
Не займай, товстопикий!
Ти що робиш? Жити набридло, чи що?
-Набридло? -І не пробуй!
Ти куди витріщився, приятелю?
Отож! Тобі що, робити більше нічого?
Бо хочу когось луснути.
Сам напросився.
Нічого собі, чоловіче.
Агов!
Гей!
Зачекай!
Агов.
Як хочеш. Просто хотів подякувати.
То було неймовірно.
Гарно ти їм всипав.
Я тебе бачу.
Добре. Ну, дякую, хай там як.
Вже йду!
Серйозно, приятелю, то було щось.
Годі вже метушитися.
Я думав, у мене вдома безлад.
-Ти живеш у майстерні? -Я живу не тут. Он там.
В майстерні краще.
То що, справжня «Гібсон 73»?
Забагато питань.
Чорт, як пече. Що воно таке?
Антисептик.
Болючий.
Антисептик не болить, болять рани.
Як скажеш.
Граєш?
Ні.
То мого сина.
То гарний йому був подарунок.
Мій старий, поки не пішов, лише лупцював.
Та я не жаліюся, еге ж?
Життя налагоджується.
Всі заробляють, як можуть.
Покину, як назбираю собі трохи.
Кузен влаштує мене на роботу.
Ти багато заробляєш.
Точно. Як ти так кажеш, малий.
Хоч і пошарпана, шкода, що ти на ній не граєш.
До зустрічі, Брюсе Лі!
Тату.
У прихожій якісь люди.
Андере, сховайся!
Знаєш, кого мені нагадує твій син?
Мого брата. Пам'ятаєш його?
Є лиш один шанс впіймати Люсеро.
Він зник на два роки, але відомо, де він з'явиться.
На Конклаві.
Так!
Ще один раз!
Ще раз і… Так!
Він знову виграв!
Неймовірно!
Нові гравці.
Де твій бос?
Не скажеш?
Папа Сан. Де?
Давай, розпитай її.
Я японець, вона китаянка.
У нас різні мови.
Гаразд.
Добре, агов усі!
Вимкни ту кляту музику!
Взнаймо, чи можна порозумітися.
Сьогодні, у китайському казино…
У цьому «КитКазі»!
Маємо новий ігровий стіл.
«Стіл допитливого круп'є», це я.
Ясно? Я ставитиму питання. За правильну відповідь буде приз.
Хто відповідає неправильно…
вибуває з гри.
Перше питання.
Де Папа Сан?
Дуже просте, еге ж?
Розумієте мене?
Те ж саме питання, сеньйоро.
Де Папа Сан?
Нічого?
Та це ж сеньйор Міягі!
Отакої!
Професор Міягі.
Досить!
Папа Сан?
Що? Не знав, що це жінка?
Та ти жартуєш!
Ходи сюди.
Привіт, стара подруго. Як ти?
-Ти не змінилась. -Ти теж.
Все ховаєшся, як такому брудному щуру як ти й личить…
навіть не набрався сміливості сюди прийти.
Ні, я не ховаюсь.
Я проводжу вільний час у колі сім'ї.
Ось, візьми малу.
Слухай, по-перше, хочу тебе попросити
підтримати мене на Конклаві.
Я хочу стати головою.
Твій батько був хорошою людиною.
Він мені подобався, ми поважали одне одного.
Але ти…
Тебе я ніколи не підтримаю.
Забудь про це.
Що ж, тоді вважай, що це —
силове поглинення.
Знову ті кляті росіяни.
Казав же, вони — справжні виродки. А «Чарм» — клята діра.
-Де гроші? -…проблеми.
Гроші давай.
Щось малувато.
Половину вони забрали. Врятував, що зміг.
Як кажу йти у «Чарм», ти йдеш. Ясно?
Второпав?
Джекі Чане!
Поганенько ти граєш. Як хочеш, можу її настроїти.
Мій дід чудово грає, коли не п'яний.
Але його фішка — румба, фламенко.
Я таке не граю.
То створи гурт, малий.
Жартуєш?
Ділітися грошвою з іншими? Нізащо.
Геть інша справа.
Готово.
І задурно. Платити не треба.
Мене звати Лео.
Макс.
Макс…
Можу дати кілька уроків гри на гітарі.
А ти мене трохи повчив би…
Нащо ж чекати?
Швидше!
Дуже добре.
Прикривайся!
Гаразд, бувай.
Захищаєшся. Б'єш.
Блок. Удар.
Ти думав, не зможу?
Не можу більше.
Я пішов. Це було неймовірно.
Дзвони, можемо повторити.
Бувай, Чаку Норрісе!
Я хочу, щоб ти особисто поїхав у Барселону.
З росіянами треба прискорити.
Їх треба спровокувати.
Після Папа Сан Конклав мені не пробачить,
якщо просто вб'ю того гівнюка Дмітрія та займу його місце.
Ми повинні ніби захищатися.
Вони мусять напасти перші.
Зачекай і побачиш!
-Дивно у тебе виходить. -Не так.
-Не так… ось як.
-Алло. -Як справи, бро?
-Увечері знову йдеш у «Чарм». -Дідько, чуваче!
Пошли іншого…
Свято, на вулицях купа людей,
ми гарно заробимо.
Харо, у «Чарм» не піду. Пошли когось іншого.
Росіяни знають, що тебе чіпати не можна.
Ми ж як сім'я, Лео. Твоя сім'я
Зачеплять тебе, це стосуватиметься всіх нас.
Гівнюк кинув слухавку.
Якщо виграю у лотерею, витягну тебе з того лайна.
Ловіть бісового шмаркача!
З дороги!
Туди!
Що за фігня?
Спочатку кинув слухавку, тепер тікаєш?
Не впізнав.
Що? Вже окуляри потрібні?
Що ти робиш?
Чув, ти став заробляти на стороні
моїм коштом.
Це брехня.
Клянусь, я нічого не брав.
-Я не винен… Клянуся. -Брехня? Подивимось.
Ну, як в трусах повно грошви.
Прибери це!
Іди-но сюди, негіднику.
Чуваче, якого…?
-Як я кажу йти у «Чарм»… -Виродок.
-…то йдеш у «Чарм».
Знала, що код спрацює. Не знаєш, де Лео?
Звідки б мені знати?
Ви ж друзі? Мені він так казав.
Хіба не ти врятував його від росіян?
Не можу його знайти.
Я попитала, ніхто не знає, де він.
Він приховував гроші, якщо Харо дізнався…
Якщо побачиш, скажи, нехай мені подзвонить.
Гаразд?
А ти таки трохи дивний.
ЧУВ, У ТЕБЕ ПРОБЛЕМИ
ДЕ ТИ?
Що сталося?
Це зробив виродок Харо.
Вилупок розтрощив мені руку.
А чого ти чекав?
-Ти в них крав. -Звісно, що крав.
А що мав робити, як платять копійки?
За квартиру матері заплатити не можу, допомагати їм не можу.
Так, вкрав.
Постійно крав.
Якби мав батька, цього б не сталося.
Але не маю, тож отак.
Потрібен лікар.
Нізащо.
З лікарні подзвонять мамі.
Повір мені, краще не треба.
Коли вона зла, геть скаженіє.
Не роби мені ще гірше. Кому ти дзвониш?
Чекай тут.
Дякую.
-Це ж не за планом… -Отож.
Конклав за тиждень. А ти що робиш?
-Ти відволікаєшся. Як з'явився цей… -Лео.
Його звати Лео.
Зви його, я розберуся.
Привіт.
А ти —
зосередься.
Якісь проблеми, друзяки?
Пропусти їх.
Дмітрій не хоче проблем.
Це люди Люсеро.
Неси пару пляшок «Ягера» і закуску.
Зараз повернуся.
Чого витріщаєшся?
Я дівчат люблю.
А ще хлопчиків.
Ти мене педиком назвав? Та ти знаєш…
Мені посрати, хто ти.
Допоможіть!
Приберіть від мене цього придурка!
Ну ж бо!
Максімо?
Ти його знаєш?
Пусти мене, виродку!
Та допоможіть, щоб вам!
Грошей хочеш? Це тобі треба, грошва?
-На кого працюєш? -Що?
Та вирубіть його, чорт!
Вдруге не питатиму, тупню.
Одне питання — одна відповідь.
Все-все. Я зрозумів.
Його звати Уркіса, ясно? Але не зв'язуйся з ним.
Я правду кажу.
-Не зв'язуйся з ним. -Повчатимеш мене?
Припини, будь ласка, досить…
Досить, будь ласка!
Ви ж мене б'єте, кляті недоумки!
-Де він? -Де він?
Ти що, дійсно тупий?
Навіщо за мною повторюєш?
У «Севен Рейн». Він працює у «Севен Рейн».
Де живе, не знаю, але працює там.
Знав, що він грає на гітарі?
Яка ще гітара? Не розумію, про що ти говориш?
Ти йому руку розтрощив.
Вставайте й бийтесь, кляті скиглії!
Що, й досі не пригадав?
Бісів ти стариган!
Лео!
Ти говориш про Лео!
Чуваче…
Руки — он туди.
Не розумію. Ти що, його батько?
Просто якийсь пацан. Кому яке діло?
-Клади руки, бо ляже голова. -Будь ласка, ні!
Моя організація тебе дістане.
Ти мене чуєш?
Ні, будь ласка! Не треба! Прошу!
Як будете йти, прихопіть каву. Печивом я пригощу.
Де він?
Я вправила руку й дала йому снодійне.
Трохи потренуємося?
Тебе давно били?
Дізнався щось нове?
Працедавці малого хочуть напаскудити росіянам.
Ти ризикуєш двома роками роботи заради когось, кого навіть не знаєш.
Він дитина, Маріє.
Через нього ти відволікаєшся.
Тисячу разів же говорили.
Є лиш один шанс впіймати Люсеро.
Конклав.
Дата відома.
Він там буде.
Ми два роки не знали, де він, тепер знаємо, де буде.
Це наш єдиний шанс.
Якщо сім'ї його пробачать, він стане недоторканим.
За мене не переживай, тренуйся.
Відпусти, мені ж боляче!
Годі вже, Маріє!
Вони паскудять Дмітрію.
Є якесь ім'я?
Уркіса. Знаєш такого?
Ні.
Та я перевірю.
Якщо вони люди Люсеро і бачили тебе, треба знову переїздити.
Батьків резервний фонд майже пустий.
Ого! Ти їх таки вдало спровокував. Молодець, Харо.
-То були не росіяни. -А вигляд такий, ніби вони.
То був якийсь навіжений, ясно? Якийсь навіжений.
Навіжений?
Рушник.
У одного з тих, що я туди шлю для провокації, знайшовся…
Не знаю. Батько, дядько, дружок.
Не маєш дружка-охорнця, Харо?
Той негідник, він неначе…
Джон Вейн та Брюс Лі разом.
Лупив нас, як хотів. І не моргнув.
Джон Вейн та Брюс Лі?
Він на них працює?
Росіянин?
Не росіянин, щоб його!
Він вигулькнув, бо я провчив одного клятого
пацана, на якого всім начхати.
Він крав у нас гроші, розумієш?
Віриш, один з моїх втік, щойно побачив того типа? Втік!
Рушник.
Він його впізнав?
Мабуть. Так, він назвав його на ім'я.
Тож, він його впізнав, Харо.
Еге ж, як там його?
Чорт, як же його звуть?
Я у тому кіно про римлян.
-Спартак? -Ні, хто б його так назвав?
Інший фільм, хороший. «Гладіатор».
Як же його звуть?
Господи, ну як…
-Максімо? -Точно. Максімо.
Максімо, виродок.
Знаємо, де живе пацан?
-Куди зібрався? -Додому.
Малий, якщо тебе шукають, то там — у першу чергу.
Не буду ж я тут довіку сидіти.
Дякую за все, добре?
А ти? Збираєшся щось робити?
ДО НАШОГО ПРИЇЗДУ НІЧОГО НЕ РОБІТЬ
Чудово.
Завмри.
-Є молодший брат? -Еге.
Завжди дивиться мультики.
-Чекай. Я перший. -Максе, заспокойся. Не нервуйся.
Ласощі чи капості!
З Гелоуіном!
-Дякую! -Дякую!
Привіт! Ти як раз вчасно.
Ти, мабуть, Лео, так?
Саме з мамою говоримо про тебе.
І нову роботу в Готичному кварталі.
Що ти наробив?
Ти, сучий сину!
Ти!
Ти мусив померти, негіднику.
Як твій брат, чи як мій син?
Лео!
-Не треба. -Не заважай.
Прошу, Лео.
Відійди!
-Опусти пістолет. -Не заважай мені!
-Відпусти його. -Зараз відпущу.
Дивись, відпускаю.
Потихеньку.
-Малий став би ідеальним приводом. -Звісно.
Якби росіяни його вбили, Конклаву би не заперечував.
Люсеро б ніби захищався.
А що Худий?
Він тебе бачив?
Так.
Його кінчити не вийшло.
Чорт, не можу повірити.
Ти зруйнував наш план.
Щойно Люсеро дізнається, що ти живий, його буде не дістати.
Або він взагалі не з'явиться.
От що ти накоїв.
Як я міг бути таким дурнем?
Їх убили через мене.
Лео.
-Лео, заспокойся. -Ви не розумієте.
Ви й гадки не маєте, що я зараз відчуваю.
Мені так болить… ось тут, у грудях.
Лео.
Два роки тому вони вбили його сина.
І мого батька теж.
Я добре розумію твій біль.
Такий самий біль мучить нас щодня.
Ні жити далі, ні забути.
Максе.
Коли я тоді тягла
я відчувала лише біль та гнів.
Не могла повірити, що нас так зрадили.
Але…
Гадаю, зараз час шукати інші шляхи.
Треба забратися звідси
і спокійно придумати інший план…
або кинути.
До того ж…
у малого…
У нього ж нікого немає.
Втеча — не мій стиль.
Я хакнула телефон Уркіси.
Чудово.
Насправді хорошого мало.
Худий наказав йому викликати підмогу до
твоєї майстерні. Вони вже їдуть.
Худий сказав йому, хто я?
-Ні. -Я так і знав. Бо знаю того виродка.
Хоче все владнати, щоб Люсеро не взнав.
Ще маємо час.
Я щось вигадаю.
Є лише один план.
Я їх усіх повбиваю.
-Привіт. -Привіт, Дмітрію.
Давно не бачились.
Нам треба поговорити.
Майстерня згоріла.
Треба, щоб він з'явився раніше. Розкажи про Уркісу.
Я дізналася, що він —
адміністратор дискотеки «Севен Рейн»
Насправді там відмивають гроші Люсеро.
Уркіса — п'яниця, що потроху краде гроші.
Рафа прикриває, бо вони друзі.
Але Люсеро вважає його недоумком.
-А ще у нього жахливе взуття. -Маріє.
Про дискотеку.
Максе, зайти краще через задні двері.
Вибачте, сеньйоре, тут не можна паркуватися.
У нас зачинено.
Віджени позад будинку.
Подряпаєш — заплатиш.
Ти не чув новачка?
Зачинено.
Тож, «Севен Рейн»…
Геть звідси.
Обіг — 10 мільйонів євро на місяць. Але
не сьогодні. Очікують 98 мільйонів євро,
що Люсеро має привезти до зустрічі з Конклавом.
Така ціна миру.
Заскочу на хвилинку, щось вип'ю.
Що то за тип?
Це велика операція, буде багато охоронців. Десь 18.
Шість біля входу.
Шість всередині.
Шість — між складом та заднім входом.
Чорт, він — там!
Туди заходять постачальники, ну і гроші на відмивання теж.
Як вони це роблять?
Маскуються під фургон з обладнанням для сцени.
Тільки замість лампочок ящики забиті грошима.
Їх несуть особисто Уркісі в кабінет.
Чисто і просто.
Коли має приїхати фургон?
Хвилин за 20.
От халепа!
Залишу Люсеро повідомлення,
-щоб виліз. -Але, Максе…
Може приїдеш сюди, складемо новий план?
Ні!
Куди зібрався?
Ні!
-Люсеро, ти його знаєш, правда? -Так.
Добре.
Дещо йому перекажеш.
Ти!
Витягай все з ящиків.
Клади у причеп.
Швидко!
Усе?
Усе.
Я…
Я не можу…
Рафо…
Він — справжній звір, Рафо, звір…
Тобі налити?
Поясни нормально, я не розумію.
Це росіяни зробили, чи що?
Рафо, я бухгалтер.
Я бухгалтер, я не знаю.
Якийсь тип, що іспанською говорить так само, як я.
Увірвався суди та всіх повбивав.
Він залишив повідомлення для Люсеро. Тип…
-Тип? -Говорить, як я.
Той тип був один?
Тип був один, Рафо.
-Він… -Стули пельку!
Той тип…
Що за повідомлення?
«Серце»…
Ні. «У голову, чи серце?»
«У голову, чи серце?»
І дав мені цей телефон… Цю мобілку.
Він зателефонує Люсеро через 24 години.
І Люсеро має відповісти.
Люсеро. Тут, у Барселоні,
а потім…
Тому типу було відомо, де готівка.
Рафо, от як ти скажеш Люсеро про готівку?
Га?
Лягай.
-Що сталося? -Нічого. Не парся.
Нічого?
Рана серйозна. Треба наркоз, щоб дістати кулю.
Максе, там повно грошей.
Про наркоз забудь.
Після повідомлення Люсеро кинеться на пошуки.
Гаразд. Болітиме.
Чому ти мене не слухаєш? І от, знову.
Хто тебе підстрелив?
Знаєш що? Тебе вб'ють, та я цього не побачу, бо мене не буде.
Та що з вами, в біса, таке?
Наче двоє клятих маленьких діточок!
Може, трохи помовчиш.
Наступну вийматимеш сам… Негіднику ти такий!
Як ти, любий росіянине?
Все добре. А ти?
Чудово. Прилетів.
Ти у Барселоні?
Еге ж. Тут так гарно.
І геть без грошей?
Ні, це плітки, брехні.
Повір, все добре. Скоро побачимось.
Бувай.
Той тип сказав: «У голову, чи серце?»
Мене там не було, а Уркіса каже, що саме так.
Хочу сам від нього почути.
А ще він забрав готівку.
Перший день народження дочки, я задув свічки на торті
у фейстаймі.
Вимушений стирчати тут, з вами, а не бути з ними.
Господи Ісусе. Почуваюсь таким…
Злим?
Ошуканим.
Люсеро…
-Люсеро! -Нащо зв'язали?
У нас що, мало людей?
Боже мій!
Потримай.
Навіщо цей чорний пластик піді мною?
-Не лізь. -Дякую.
Пропали 98 мільйонів? Не має значення.
Моє примирення з Конклавом?
-Я щось придумаю. -Так, я впевнений, ми…
Так, але натомість…
Я хочу знати про того негідника все.
Колір волосся, шкіри, брів, очей, який у нього ніс…
Усе. Як відливає — навстоячки, чи сидячи.
Розповідай.
Все є на записах камер спостереження.
Чорно-білих… Чоловік, схожий на мене… З бородою.
Не пам'ятаю. Він був як божевільний, скажений.
Він сів у той «порше»…
і твої гроші склав…
Склав твої гроші у причеп. Я ні з ким не розмовляв.
Ти мені дещо пообіцяєш.
Тут і зараз.
Що більше ніколи не патякатимеш.
Ні-ні…
Ніколи.
От і все.
Ми все владнали.
Стривай.
Ні…
Ні!
-Що це? -Щоб вирізати твій язик.
Ні…
Потім мої приятелі
відвезуть тебе у лікарню, тебе підшиють, процедури…
Таке не зашиєш!
-Я не можу цього зробити! -Не можеш?
-Я ж так довго… -Не можеш?
Тобі не можна так зі мною.
А тобі можна так зі мною?
Тобі можна віддати якомусь навіженому мої 98 мільйонів?
Поводься як чоловік,
викажи мені повагу та відданість! Ти цього не можеш?
Давай сюди того бісового ножа!
-Відкривай рота! Відкривай! -Ні!
Ану сюди! Відкривай рота! Відкривай!
Відкрий!
Він… Занадто сильно сіпався.
От ніж і встромився в око.
Це той знаменитий телефон? Дай-но сюди.
Він у тебе надто довго.
Неси мій торт.
-Де Худий? -Їде сюди.
Він казав, с Харо якісь проблеми.
Пустити тобі кров?
Дещо ще треба владнати, але все під контролем.
Що, в біса, таке?
Жорстокість нас ослаблює.
Через неї мене поважають.
Тебе бояться.
А не поважають.
Мене влаштовує і страх.
Вважаєш мене слабким?
До цього ведеш?
Без поваги немає честі.
От тільки не треба!
Я не вірю в кодекси
та всі ті інші дурниці.
Максімо вбили саме вони.
Його вбив ти.
Це ти вбив його та його сина.
Він був слабким.
Слабким, бо мав сина?
ТЕЛЕФОН УРКІСИ
Де він? Де здоровило з хвостом на голові?
Дідько!
Кажіть, бо застрелю.
Ти про нього?
Ну-ну, хто це тут у нас?
Чого вирячилися?
Ти чого припхався?
Чого приперся?
Слухай сюди.
Не знаю, чого тобі треба, але знаю, чого хочу я.
Максімо.
Де той бісів Максімо?
Ну ж бо, відповідай.
-Що за малий? -Це особисте.
-Це ти про що? -Особиста справа.
Забудь.
Макс вас повбиває.
Макс? Хіба він не мертвий?
Він вас уб'є.
Я розберуся.
Те, що і треба!
Дай-но гляну.
Чорт.
Агов, малий. Тримайся.
Майже приїхали.
Ну ж бо…
-Ти казав, він мертвий. -Він і був.
Ти мені клявся, Худий.
Я навіть чув, як ти хвалився, що вбив його голіруч.
Він був мертвий, Люсеро.
Не знаю, як він міг вижити.
Але ж вижив, так?
І думає лише про помсту, відновлення честі.
Я все владнаю.
Так…
Я мушу бути на Конклаві. Особисто.
Все пояснити, попросити про захист.
Цим ти себе принизиш, Люсеро.
Годі, забирайся звідси. Ворушися.
-Привіт. -Дмітрію.
Як ти, Друже?
Добре, сам як?
Добре. Слухай, хочу попросити про послугу.
Знаю, що це непросто, але ти можеш мені допомогти.
Вчора їх простежили до лікарні.
Вони досі там. Які вказівки?
Ну ж бо!
Будь ласка, залиште повідомлення.
Я у лікарні «Дель-Мар», палата 512.
Лео подався шукати Худого.
Худий так його побив, що ледве дихає.
Старий друже.
Колишній друг.
Я завжди вважав, що босом станеш саме ти.
Босом, у якого є цінності, мораль.
Ти — зрадник.
Ти покинув Рікардо.
Без тебе Люсеро — єдиний вибір.
Ти мусив залишитися.
Ти мусив стати босом. А ти все зіпсував.
І Люсеро, котрий так тебе зневажав,
урешті-решт зробив те ж саме.
-Де його знайти? -Надто пізно.
Він домігся, щоб Конклав почався раніше, його захистять.
Як він їм заплатить? Його гроші у мене.
За це не хвилюйся. Я йому їх поверну.
А після Конклаву він стане недоторканим.
Люсеро переміг…
знову.
Дякую за інформацію.
Ми тут перші.
Це неважливо.
Усім зайняти свої пости.
Крадеш мої гроші.
Вбиваєш моїх людей.
Покажися, покидьку.
Май хоч якусь честь.
Ти мене чуєш?
У вас нове голосове повідомлення.
Максе.
Я у лікарні «Дель-Мар», палата 512.
Лео подався шукати Худого.
Худий так його побив, що ледве дихає.
Настав час це кинути.
Ми у цьому лайні вже два роки.
І що?
Вони знищили родину Лео.
І нас теж знищили.
Не можу знову бачити, як ти гинеш.
Тож я заберу малого з собою.
Щонайдалі від цього нескінченного насилля,
від якого гинуть лише ті, кого любиш.
Сподіваюсь…
ти поїдеш з нами.
Ще поговоримо. Поміркуй над цим.
Вибач.
Я не витримав.
Сказав їм, де ти.
Не переживай.
Я все ще тут.
Ти — справжній сміливець.
Сміливець?
Той гад убив усіх, кого я любив.
А я його й подряпати не зміг.
Що користі від сміливості?
Якби ти не став між нами у мене вдома,
клянуся, він був би вже мертвий.
Знаю, мою родину це б не повернуло…
Йому потрібно відпочивати.
Краще б йому поспати.
…але мені стало б краще.
Набагато краще.
Люсеро.
Це він.
Він тут.
Звісно ж тут.
Він чекає на тебе.
Назад!
Брат, що повстав з мертвих.
Я тобі не брат, виродку.
Це ж треба.
Нарешті ти це зрозумів.
Ні, ми не брати.
Проте мій батько…
Батько любив тебе, як сина.
-Я теж мав сина, а ти наказав його вбити! -Це теж правда.
І ти був би з ним, якби Худий не облажався.
Але ти його покинув, він пішов на небеса сам.
Я нікого не кидав.
Я заслужив право вибору.
Нічого ти не обирав, недоумку.
Мій батько обрав за нас обох.
Яка іронія.
Батька дратувало, що я хочу бути таким, як він сам.
З часом він почав мене боятися.
Проте тебе він любив.
Він тебе поважав!
Я прийшов не згадувати Рікардо.
Я прийшов убити тебе.
Час пролити трохи крові, братику.
Непогано. Принаймні, катану ти втримав.
Маленькі будди чомусь таки навчили.
Ще раз?
А давай.
Зачекай.
Врешті, щодо честі ти правий.
У мене її немає.
Худий!
Глянь-но, хто прийшов.
Сестричко!
Маріє!
Сімейна зустріч.
Іди-но.
Іди сюди.
Тепер побачимо.
Не пізнаю тебе, Максімо.
Не пізнаю.
Худий!
Закінч нарешті свою роботу. Ворушися.
Ходи-но, сестричко.
З другого разу точно вдасться, виродку.
Посидь ось тут. Тільки тихо.
Гний у пеклі…
Виродку.
У голову, чи серце?
Ви помилуєте мою родину?
Як ти й твої люди помилували родину Лео?
Щоб ви здохли!
Крута тачка.
Справді крута.
Але трохи замала, не думаєш?
Я сяду назад.
Але надто не звикай. Ієрархію ще ніхто не скасовував.
Лео. Ти попрощався з подругою?
Авжеж.
Друзі — це важливо.
Правда ж?
ВХІДНИЙ ВИКЛИК НЕВІДОМИЙ НОМЕР
Алло?
Люба моя Маріє.
Я чекав, що ти подзвониш.
А не що кинетесь навтьоки. Між нами все добре?
Ти мені скажи. Між нами все добре?
Ми ж зіпсували Конклав.
Конклав завтра.
Єдине що я зробив, це призначив день та час
нашої з Люсеро зустрічі.
Що?
Я так і не подякував тобі за твій дзвінок, аби врятувати Макса.
Ти дуже мені допомогла.
Що там?
-Я думала, що… -Що?
Ти ж не про ту тупу фігню?
Може, якось іншим разом?
Хіба я прошу так багато?
Це ж справді огидно, серйозно.
Переклад субтитрів: Сергій Білай