Downloaded from YTS.MX
UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ce înseamnă un bufet?
„Lucrurile stau prost.
Cum să înrăutățim situația?”
„Hai să băgăm niște oameni care au probleme cu porțiile prea mari
într-un dezmăț culinar în stil Caligula cu un consum uman de neasemuit!
Intrarea o să fie un tobogan cu sirop de ciocolată.”
Bufetul e ca și când ți-ai duce câinele
să-și facă propriile cumpărături.
Îi dai portofelul în parcare:
„Du-te înăuntru
și ia-ți câtă mâncare pentru câini consideri tu că trebuie.
Folosește-ți judecata de câine!
Te aștept în mașină.
Lasă geamul întredeschis, să pot respira.”
Oamenii nu se descurcă
dacă mănâncă într-un mediu nesupravegheat.
Nimeni n-ar comanda la restaurant un parfeu cu iaurt,
costițe, plăcintă cu carne, crab, patru prăjituri și omletă.
Unii își încarcă farfuriile ca de ultima masă înainte de execuție.
E un model miniatural perfect
al problemelor emoționale și personale prin care trec.
Le plimbă de parcă ți le-ar afișa: „Cu asta mă confrunt.”
Au turnat o înghețată peste o salată.
„Am niște probleme nerezolvate
pe care încerc să le rezolv la bufet.”
Acostează necunoscuții:
„Scuze, de unde ai luat-o? Ce e asta? Nici nu o văzusem!
Copan caramelizat? Trebuie să-l încerc. Dă-mi-l pe al tău!
Știi unde sunt, poți să mai iei!” Haide!
LESLIE JONES: MAȘINA TIMPULUI
Rugăciunea de la 22 de ani e complet diferită de cea de la 42.
La 22 de ani zici…
„Doamne…
Te rog, dă să nu iau vreo boală venerică!
Slavă Ție pentru pulover.”
La 42 de ani zici…
„Doamne…
de ce sunt așa obosită?
Iau vitamine, cum ai spus, Iisuse!
Doamne,
fă ca el să nu ia de la mine vreo boală venerică!
Și, Tatăl Nostru, te rog să nu-mi dai o căcare imediat după!
Nu e deloc sexy, Doamne!”
TAYLOR TOMLINSON CRIZA DE SFERT DE VIAȚĂ
Am intrat pe Facebook de curând.
Ca să mă asigur că ai mei sunt tot rasiști.
Glumeam, n-am nevoie să verific. Și…
O fostă colegă de liceu abia s-a întors din luna de miere.
Și a postat că va lua o pauză de la rețelele de socializare.
Ați văzut și voi din ăștia?
Acești eroi ai internetului?
Fac un mare anunț: „Lume, lume!
Voi lua o pauză de la rețelele de socializare.
#Curaj.”
I-aș zice: „Măi,
nimeni nu voia să-ți vadă sandvișul miercuri.
Nu le va fi dor de el nici vineri. Bine?
Și de ce postezi cum că te vei opri din postat?
E ca și cum ai bea în cinstea renunțării la băut.
Nu e un început strălucit, dragă!”
Fata asta a făcut videoclipuri pentru Instagram, Facebook, tot.
„Dragii mei, după cum probabil știți, tocmai m-am măritat
și voi lua o pauză mică de la rețelele de socializare
ca să mă concentrez pe datoria de nevastă.”
Datoria de nevastă.
„Nu poți să i-o sugi soțului și să postezi clipuri cu pisici?
Ai două mâini, fă mai multe deodată.
Ia-ți un șorț!”
Mi s-a părut ciudat, așa că am redat clipul invers. Caz în care:
„Am făcut o mare greșeală. Veniți să mă luați! El e plictisitor rău!”
„Da, știm. L-am cunoscut.”
E genul de bărbat cu care vii spre casă din greșeală.
„Căcat, unde e Doug?
Trebuie să ne întoarcem! Mi-am lăsat portofelul în borseta lui.”
Să nu vă pară rău de Doug, e oribil!
De câte ori spune el vreo poveste, undeva, un copil pierde un balon.
TOM SEGURA PASEAZĂ MINGEA AIA!
Ați cunoscut vreodată un om atât de plictisitor
încât simțiți că v-a otrăvit?
Vorbești cu el și te gândești:
„Simt că mor în momentul ăsta.
Și cred că tu ești vinovatul.”
Acel om se numește Craig.
L-am cunoscut…
I-am reținut numele.
„Te voi ține minte pe viață.”
L-am cunoscut la bancă.
E casier? Nu.
E agent de pază? Nu.
Ce face acolo?
Nu știu. Cum s-o numi acum tipul care stă…
în holul băncii.
Îl întrebi dacă lucrează acolo.
Și el: „Cred că da.” El e tipul!
Coordonatorul holului.
L-am văzut. Am avut contact vizual.
Nu știu cum e la voi. Eu, dacă ni se întâlnesc privirile,
ziua - nu noaptea, ci în timpul zilei…
Din decență, arăt că te-am văzut. Așa am procedat.
Ne-am văzut și l-am întrebat ce mai face. Iar el…
Iar eu: „În regulă.”
Apoi am ajuns la a doua ușă de la intrare.
Când să pun mâna pe ea, aud: „Mergeți la bancă?”
Întreb: „Aici e tot bancă?”
El: „Da.” Eu: „Așa aș vrea.”
Și el: „Poftiți!”
Și i-am făcut semn.
„Bine, mulțumesc.”
M-am întors, iar el a spus: „Săptămâna viitoare plec în Virginia.”
„Vorbiți cu mine?”
El: „Când ați intrat, m-ați întrebat ce mai fac.
Am stat să mă gândesc. Asta mai fac.”
Zic: „N-am auzit vreodată chestie mai aiurea.
Și nu așa se răspunde la întrebare, dar fie!”
M-am întors. El, de colo:
„Da, acolo stă soră-mea.” Și eu…
„De când stă acolo?”
M-a păcălit.
Zice: „De 15 ani.” Zic: „Și n-ai mai fost acolo?”
Și el: „Nu.”
I-am aruncat o privire de genul: „Auzi, tu vii cu mașina la serviciu, sau…
te aduce altcineva? Știi ce zic?”
Cred că el…
Da.
Mi-a citit expresia, fiindcă, brusc, a zis: „Eu conduc.”
Zic: „E în regulă, omule.
Și eu vin cu mașina. Ce chestie!
Trebuie să intru.”
El: „Vom vizita Washington DC și niște monumente.”
Zic: „Mi-ar plăcea să vorbim, dar am treabă la ghișeu.”
Și el: „Sunt tot aici când termini.” Eu: „Paștele mă-tii!”
Dă-l în mă-sa!
Pe el și pe toți cei ca el.
Dacă ai tupeul să le povestești altora ce mai faci când ești întrebat:
„Ce mai faci?”, să știi că ești obraznic și egoist!
Vorbesc serios.
Există doar două răspunsuri acceptabile. „Bine” și „super”.
Dacă te simți nasol, zici: „Bine.”
Nu-i împovărezi pe ceilalți cu problemele tale reale
când se pun întrebări de curtoazie! Da!
JACK WHITEHALL: GLUMESC DOAR
Dar asta e lumea în care trăim. Trebuie să ne pese de sentimentele altora,
de toleranțele lor,
de intoleranțele lor,
de cerințele alimentare ale tuturor.
Vă zic eu unde am mers prea departe. Cineva trebuie s-o spună.
Pentru numele lui Dumnezeu…
avem deja destule tipuri de lapte!
Nu vreți să vă mai opriți din muls?
M-am dus să-mi iau o cafea.
Am gusturi foarte simple în materie de cafea.
Ar fi trebuit să fie o tranzacție simplă.
Vezi să nu!
Am intrat. „O cafea albă, vă rog.”
„Bun, ce fel de lapte doriți la cafea?
Avem un lapte de cocos, un lapte de migdale,
lapte de alune de pădure, de acaju, de nuci macadamia,
lapte de ovăz, de orez, de cânepă, de soia.
Poate proveni din boabe, leguminoase, nuci, grâne,
ovăz, in, frunze, semințe, copaci.”
„Aș vrea să provină dintr-un sfârc, vă rog.
Nu-mi pasă ce fel de sfârc. De preferat, de vacă, dar nu mă plâng.
Din orice sfârc ar proveni, eu îl beau.”
M-a privit de parcă i-aș fi cerut să provină din al ei.
De parcă eu eram ciudatul. Nu eu sunt ciudatul!
Tu te aduni cu prietenii în depozitul magazinului
să mulgeți nuci acaju!
Voi sunteți ciudații, nu eu!
Nu mă îndoiesc nici măcar o clipă
că intoleranța la lactoză e o problemă acută și gravă a omenirii.
Dar vă reamintesc că încă nu avem leac pentru cancer,
însă pe piață se găsesc 12 tipuri de înlocuitor de lapte.
Sunt, zic eu, cu 11 tipuri în plus față de câte ne trebuie!
MICHELLE BUTEAU BUN VENIT ÎN BUTEAUPIA
Da, dragă! Ești genul altcuiva. Nici măcar nu știai.
Mi-am dat seama târziu în viață
că eu sunt o Beyoncé accesibilă angajaților la stat.
Doamne! Pe bune?
Orice funcționar de culoare pe nume Lawrence, Dennis, Curtis, Otis
sau orice nume cu „-is” mă iubește pe mine!
Curul meu e periculos la parada de Ziua Veteranilor.
E pericol.
Se uită de parcă vor să le fac „motorașul” ca să uite de traume.
Și o fac, fiindcă sunt patriotă. Mulțumesc mult!
Gânduri și rugăciuni! Mulțumesc că ați servit patria!
Mulțumesc mult!
Nu știu voi, dar eu conving funcționarii să lucreze în vacanță.
Asta e adevărata putere!
Voi ce puteți?
Eu zic să mergeți cu mine la poștă în decembrie.
BERT KREISCHER SUNT BĂIAT MARE
Sunt acasă. Sună telefonul. E asistenta școlii.
Zice: „Ila e aici, în biroul meu.
E vreun părinte acasă?” Zic: „Mă descurc.”
Mi-o dă pe Ila. Ea începe cu: „Am încercat să-l opresc, tată.”
„Ce să oprești?”
Ea spune: „Mi-a venit ciclul.”
Zic: „Cu ce te pot ajuta? Pantaloni, chiloți, șosete noi?
Ți-a ajuns în șosete?
O găleată, prosoape, usturoi? Trebuie să te ferim de vampiri.”
„Tată, n-am nimic. Mi-a pregătit mama ghiozdanul.”
Zic: „Atunci de ce mă suni?”
„Am nevoie să-mi iei niște provizii de la magazin.”
Zic: „Cât de nasol e ciclul ăsta?”
„Nu, tată. Diseară dau o petrecere de ciclu.”
Zic: „Ce ai spus?”
„Toate fetele fac asta.
Am nevoie de chestii de la magazin.
Ia un tort de catifea roșie.”
Eu: „Scumpo, nu cred că pot mânca tortul ăla,
știind ce simbolizează.”
Ea: „Tată, trebuie tort roșu la petrecere
fiindcă scrii numele ciclului pe el.”
„Cine-și numește ciclul?”
Zice: „Georgia și l-a denumit după fata din reclama la asigurări.
Te rog, am nevoie de tine. Am zece invitați diseară.”
Eu: „Ne vin acasă zece fetițe?”
Ea: „Nu. Opt fete, doi băieți.”
„Cine invită băieți la o petrecere de ciclu?”
Și îi aud chicotul sinistru la telefon.
Zice: „Tată, aici e și șpilul.
Nu le spunem pentru ce au venit.”
Zic: „Gata, mă bag!”
În viața mea nu m-am distrat mai mult la o petrecere!
Am planificat, găzduit și participat la petrecerea de ciclu.
M-am îmbrăcat în roșu, ca de Anul Nou Chinezesc.
Am băut Pinot Noir. Am făcut paste cu sos marinara.
Și am râs toată seara cu fetele
de cei doi băieți, Max și Carter. Aveau fețele pline de tort roșu,
de parcă erau în luna de miere și au băgat botul oricum.
Cât a durat bairamul,
băieții se tot uitau la tort și se întrebau: „Cine dracu' e Jason?”
Fiica mea, Ila Kreischer,
și-a botezat ciclul „Jason”
fiindcă i-a venit vineri, pe 13.
JO KOY ÎN ELEMENTELE LUI
De 30 de ani, urc pe scenă sub numele Jo Koy.
Când a apărut ultimul program special,
a trebuit să tot dau interviuri cu presa.
Toți reporterii îmi puneau aceeași întrebare.
„De ce-ți spui Jo Koy?”
Le-am spus că nu am un răspuns.
„Așa fac filipinezii.
Te botează într-un fel și apoi îți spun cu totul altfel.”
E o poveste adevărată.
Abia am aflat, oameni buni. S-a întâmplat acum vreo patru luni.
M-am dus în Vegas și am ieșit în oraș cu Mătușa Evelyn.
I-am zis: „Mătușă Evelyn,
mulți reporteri mă întreabă de unde am porecla
și eu n-am o poveste.
Îmi poți spune povestea?
Cum de ți-a venit în minte porecla Jo Koy?
E foarte bătrână, mă înțelegeți.
S-a uitat la mine și mi-a spus așa…
„Eu nu-ți spun Jo Koy.”
Apoi mi-am dat seama că e bătrână
și n-o mai duce mintea.
M-am simțit prost și i-am spus: „Nu, Mătușă, eu sunt!
Eu sunt Jo Koy.
Sunt Jo Koy, nepotul tău favorit.
Eu sunt Jo Koy.”
Și ea zice: „Știu cine ești. Nu-s proastă.
Doar să știi că eu nu-ți spun Jo Koy.”
Zic: „Cum adică nu-mi spui Jo Koy?
Faci mișto de mine?
Vorbești serios? Sunt Jo Koy de 30 de ani!
Nu mi-ai spus nimic!”
Ea: „Da, n-am zis nimic
fiindcă tu spuneai mereu «Jo Koy» și te-am lăsat în pace.”
„M-ai lăsat să zic «Jo Koy» 30 de ani, dar tu nu-mi spui așa?
Puteam să jur că,
în ziua aia, acasă, mi-ai spus: «Jo Koy, mănâncă!»
Și m-am gândit că Jo Koy e porecla mea.
Tu vorbești serios?” „Da, eu nu-ți spun Jo Koy.”
Atunci…
cum îmi spui?
Povestea e pe bune. Sunteți pregătiți? O să plângeți cu muci.
Jur, abia am aflat și eu.
Zic: „Atunci, tu cum îmi spui?”
„Eu îți spun Jo Ko.
Porecla ta e Jo Ko.”
Pentru publicul care nu știe ce înseamnă asta,
în tagalog, ko înseamnă „al meu”.
Porecla mea e „Jo al meu”.
Jo Ko. Nu-i dulce de mori?
Ce drăguț!
Habar n-am avut.
Zic: „E cea mai frumoasă poreclă!”
Ea: „Tu ești ăla care-i tot dă înainte cu Jo Koy.
Habar n-am cine e ăla.
La fiecare program Netflix: «Intră pe scenă Jo Koy!»
Și eu zic: «Ăla cine e? E Jo Ko!»
El e Jo Ko.”
De ce nu mi-a spus asta acum 30 de ani?
Pe toate materialele mele promoționale scrie greșit.
DECADENȚII DONNELL RAWLINGS
Persoanele de culoare nu culeg rahați.
Nici nu-ți amintești ultima oară.
Oamenii de culoare nu culeg rahați. Speră să plouă!
Doar așa scapă cartierul de rahat.
Dacă nu plouă, o să fie un cartier căcăcios.
Albilor le place să culeagă rahați. Vă place de muriți.
Albii abia așteaptă să culeagă căcați.
Își cumpără pungi de rahat.
Pungile alea albastre. Le citesc eticheta.
„Biodegradabil. Ecologic.”
Abia așteaptă.
Au borsetă în care pun punga cu căcat.
Au o poșetă pentru punga cu căcat.
Abia așteaptă să rupă o folie.
Cred că ai niște folii albastre în buzunar chiar acum!
Abia așteaptă să…
Știți ce stresant e să te plimbe un stăpân alb?
Nu te bucuri de plimbare. Trebuie să te caci imediat.
Nu zice „culcat, Bruno”, ci „cacă-te, Bruno!”
Știți ce stresat e câinele ăla?
Zice: „Iar vine bulangiul ăsta cu pungile…”
Fiindcă, odată ce a făcut câinele mișcarea asta, s-a terminat!
Nici un om nu și-ar reveni!
Dacă te bați cu unul și trebuie să te caci, gata! „Te bat…”
Albii vin cu pungile albastre.
„Așa, Bruno, bravo!
Super scaun, Bruno!
Bravo!”
Îl bagă în buzunar și pleacă.
Ați văzut vreodată o persoană de culoare plimbându-și câinele?
Când începe câinele să se cace, zici că nici nu-l mai cunosc.
„Nu, te caci? Eu mă car de-aici!
Ne bagi în pușcărie, bulangiule!
Fă bine și nu uita mișcarea asta!
Să nu uiți s-o faci, animalule!”
Doar așa scăpăm de căcatul ăsta.
JIM JEFFERIES INTOLERANȚĂ
Nu prea înțeleg eu faza cu femeile și loțiunile.
Nu-i așa?
Am avut șase iubite la viața mea.
Am locuit împreună cu șase femei.
Toate șase m-au părăsit.
Mai devreme sau mai târziu, o să dau vina pe mine.
Dar nu azi!
Bun…
Fiecare femeie cu care am locuit vreodată
are un ritual de noapte în care…
Eu am un ritual la culcare.
Mă duc la baie, mă piș, mă spăl pe dinți și mă bag în pat.
Recent, mi-am dat seama că le pot face simultan.
Mă piș și mă spăl pe dinți. Scuip pe lângă, așa.
Chestia cu femeile e că
stați în baie vreo 20 de minute
și închideți ușa.
Apoi ieșiți
și ultimul lucru e că vă frecați cu ceva aici,
apoi faceți așa,
apoi vă băgați în pat și-mi spuneți cu ce am greșit azi.
Ăsta e ritualul vostru de noapte.
Eu nu știu ce se petrece în camera aia.
Presupun, deși nu știu sigur…
Presupun că vă ungeți tot corpul, de sus până jos, cu un soi de loțiune
despre care credeți că vă susține în viață.
Eu am 42 de ani.
Port machiaj la muncă. Mă machiază cineva când apar la TV.
Nici nu mă șterg. Îmi dau ei un șervețel umed
și eu le zic că n-am nevoie.
Într-o săptămână se duce, apoi mi-l aplică din nou…
În afară de asta, am purtat cremă de protecție solară.
Dar, în toată viața mea, nu mi-am pus vreodată altceva pe față.
Cică aș fi alcoolic.
Am fost fumător înrăit.
Am fost dependent de cocaină.
Iar pielea mea e impecabilă, să mor eu!
DECADENȚII NIKKI GLASER
Urăsc să-mi ejaculezi în gură
și a doua zi să nu mă mai urmărești pe Instagram.
De ce-ai dispărut?
Înainte te uitai.
Ce s-a întâmplat?
Există ceva mai jalnic
decât a doua zi, când aștepți ca tipul să-ți vadă postarea pe Instagram?
Pui una nouă: „Salutări la toți!”
Dar, de fapt, vrei să zici: „Salutări tipului care trebuie s-o vadă!”
Și-ți atingi gura,
să-i amintești unde-i era scula acum câteva ore.
„Salut!”
Și apoi aștepți să apară el
și îți trimite taică-tău mesaj: „Ești mortală, Nick!”
Și tu: „Nu acum, tată! Doamne!”
Te întreabă ce-ai mâncat la micul dejun.
Eu: „Chiar vrei să știi, tată?
Un păhărel de spermă și un baton energizant.
Un baton de cereale și niște sloboz, tată.
Ce aromă? Diverse tipuri de nuci. Ce mai vrei să știi?”
Eu vreau doar să fiu curvă, zău!
Dar, în afara unei relații, nu mă simt în siguranță.
O vreme, îmi spuneam:
„Poate, dacă nu fac sex și nu-i las la veveriță,
nu mă atașez de ei. Poate doar le-o sug.”
Le-o sugeam diverșilor, dar nici asta nu e o garanție.
E ceva cu puța lor. Cred că e prea aproape de inima mea.
E ceva…
O iau razna.
Nu-mi rămâne decât laba ca să-i satisfac? Nu, mersi!
La labă și la cântat la chitară nu mă pricep deloc.
Sunt conștientă. Am un ritm foarte prost.
Vreau mult să cânt la chitară. Am luat lecții.
Dar lecțiile au decurs întotdeauna la fel ca labele.
Sunt în garsoniera unuia. Îmi arată cum să ating coardele.
Mi se pare că-mi iese, apoi el zice:
„Hai s-o facem împreună!” „Bine.”
Și facem mișcarea împreună. „Hai că ne distrăm!”
Și apoi el: „Doar uită-te la mine!”
Și atunci renunț. „Nu-mi pasă. Nu mă pricep.
Aștept să vină mama să mă ia.”
Apoi își dă el drumul pe mine.
Fiindcă așa îmi plăteam lecțiile de chitară.
Așa era înainte de plățile prin Venmo.
GEORGE LOPEZ LUCRĂM LA JUMA' DE PREȚ
În comunitatea latino, nu vrem să trăim veșnic.
Nu ne stresăm ca tot ce mâncăm să fie sănătos.
Știm… Uite ce-i!
Când mergi la un restaurant mexican, deja știi
că noi gătim cu untură. Uitați-vă la noi!
Noi nenorocim obezitatea. În clasa a treia, deja ne luăm adio.
„La revedere, obezitate, te-am depășit!”
Și micuții latinos sunt toți grași.
Încerci să-i consolezi. Le zici: „Uite, mijo, tu trebuia…
Trebuia să fiți gemeni. De-asta ești… știi tu.
N-auzi o voce care-ți spune că te-ai săturat? Nu?
Ai putea să asculți. O fi soră-ta. Încearcă să te prevină.”
La 11 ani, aveam cele mai mari țiți din familie.
„Tetas, ia vino-ncoace!”
Așa-ți primești porecla. Te caci odată pe tine
și ești „Caca” tot restul vieții.
Oi fi tu bărbat în toată firea - Caca.
„Ghici cine se însoară!” „Cine?”
„Caca.” „Să mor eu!
Se însoară Caca?”
„Și soția lui e gravidă.” „Chingado!
O să li se umple casa de cacitas.
Se însoară Caca, zici? Rahat!
Boul de Caca. Bravo lui Caca!”
Nu știm.
Părinții noștri erau primii care să ne facă de râs.
Îi durea-n cur de vârsta ta.
Plecau la serviciu: „Hei, grăsanilor!
Să nu vă găsesc tot pe canapea,
Gordo Unu și Gordo Doi! M-ați auzit?”
Noi răspundeam: „Da!” „Bine. Mai spălați-vă!”
SAM JAY LA TREI DIMINEAȚA
Elon Musk ăsta se duce singur în spațiu.
Ce căcat caută albul ăla singur în spațiu?
Numai mie mi se pare suspect?
Se duce el în spațiu fără guvern, fără NASA?
Nici nu știam că poți face asta!
Eu știam că ei sunt ăia cu spațiul.
Ei conduc spațiul!
Dacă vrei să te pui cu spațiul, te pui cu ei.
Bulangiul ăsta își face navă spațială de zici că-i mașinuță. Pleacă marțea.
Fă, sâmbăta e zi de spațiu!
Toată lumea știe asta!
Nu poți pleca în spațiu în mijlocul săptămânii!
E un eveniment. Se întâmplă sâmbăta, la televizor!
Ăsta pleacă miercuri noaptea. Cum?
Și din Sacramento! Locul spațiului e Cape Canaveral!
De acolo se pleacă!
Nu ajunge nici dracu' pe Marte din Sacramento!
Când te duci în cosmos, măcar anunți.
E de dat la știri. Zici: „Oameni buni,
mă duc puțin în spațiu. Nu vă speriați!” Ăsta s-a dus direct!
Să fie extratereștrii?
Nu, face Elon cerculețe pe cer. Ce pula mea e asta?
Albii au ambiție de speriat.
Vreți să știți unde e rasismul? Acolo e, albilor!
Știu că nu pricepeți. Uitați-vă la el! „Ce tot spui?”
Habar n-are.
Toți învață istoria.
„Nu e nimeni în ștreang și nu batem pe nimeni.
Lucrez cu un tip de culoare și el are mașină, deci, egalitate!”
Te culci liniștit pe-o ureche. „Totul e corect.”
Nebunule!
Nu e deloc corect!
Tu dormi și visezi că o să cumperi planeta Marte, măi!
Eu nu m-am gândit vreodată la așa ceva!
Știți la ce bogății visam?
„Dacă mă umplu de bani, îmi pun aur pe tavan, ca Master P.
Asta o să fac când mă umplu eu de bani!”
Să mă duc singură în spațiu? Niciodată!
Chiar dacă aș visa la cosmos, aș suna întâi la NASA.
„Alo, NASA, aici Sam. Pot să plec?
Aveți dreptate, e marți. Sâmbăta e zi de spațiu.”
MARC MARON E SFÂRȘITUL LUMII, NU?
Nu știi niciodată când o să-ți bage unul ceva în cap
care îți va distruge viața sau ți-o va schimba o vreme
sau doar îți va face probleme.
Poate fi ceva din zbor:
cineva îți bagă o prostie în cap
și trebuie să o rezolvi.
Îți vezi și tu de ziua ta
și cineva pe care nu-l cunoști prea bine zice: „Iei curcumă?”
„Poftim?”
„Curcumă. O iei?” „Curcumă?”
„Da, trebuie s-o iei.” „Curcumă? „Da.””
„Condimentul?” „Da, trebuie luată.” „Condimentul curcumă?”
„Da, măi, trebuie s-o iei.”
„Condimentul pe care-l cumperi o dată, pentru o rețetă indiană,
apoi nu-l mai folosești vreodată
și îți pătează lingura de lemn? Curcuma aia?”
„Da, trebuie să o iei.”
Și, la plecare, îți zice: „Ah, și dacă iei curcuma,
vezi să fie cu piper negru, altfel nu se activează.”
Asta n-ar trebui să te facă să-ți spui: „Îmi cam miroase a vrăjeală?
Chiar atât de fraier mă crezi?”
Ce dovezi științifice avem?
Sună a contrabandiști cu vitamine care au o movilă de curcumă luată en gros
și niște capsule goale. Unul spune: „Nu știu ce să zic.
Nu cred că o putem vinde pur și simplu.
E doar un condiment.
Cred că trebuie adăugat ceva.”
„Da, șefu'? Ce anume?” Nu știu de ce sună a film din anii '30.
„Știu și eu, poate alt condiment?” „Cum ar fi? Piper, poate?”
„Da, mai zi!”
„Poate spunem că o activează?”
„Să mor eu! Asta e o idee de milioane!
Hai să umplem capsulele astea.
Poate le vinde Rogan la podcast-ul lui.”
KEVIN HART MI SE RUPE
Nu cred că școala privată a copiilor mei îmi respectă nivelul de faimă.
Chiar nu cred asta. Jur pe ce-am mai sfânt că nu fac mișto!
Voi fi sincer.
E casa mea. Nu mă temperez.
Nu-i respectă nivelul de faimă.
Eu sunt foarte modest.
N-ai zice, după propoziția aia, dar chiar sunt foarte modest.
Lucrurile știute nu trebuie spuse. Mă știți,
iar eu știu că mă cunoașteți.
Nu mă faceți să mă prezint.
M-au pus în situația de a trebui să spun cine sunt.
Îmi duc copiii la școală. Profesorii îmi înconjoară mașina.
„Dle Hart, vrem să vă vorbim puțin.
Vine marele târg.
O dată pe an, facem un târg la școală.
Ne-ar plăcea mult
dacă ați primi oaspeții la intrare.”
I-am lăsat timp din belșug să spună că făcea mișto.
N-a zis-o.
Zic: „Faceți mișto de mine?”
„Nu. E cel mai important târg al nostru. Am vrea să primiți oaspeții.
Ați fi minunat la întâmpinare la târgul de anul ăsta.”
Vreau să lămuresc ceva înainte să continui gluma.
În primul rând, nu am nimic împotriva celor care întâmpină lumea la intrare.
Nu vreau să spun gluma, să ies din casă
și să vă văd cu pancarte, spunând că trebuie să dispar
fiindcă nu respect ușierii.
„Anulați-l pe Kevin Hart, căci nu respectă ușierii!”
Sunt oameni minunați.
Fac o treabă necesară. Înțeleg asta.
Am avut parte de întâmpinări minunate la viața mea.
La Walmart, am fost odată întâmpinat absolut fantastic.
Nici nu știu de unde apăruse. A alunecat până în fața mea.
Am intrat. El: „Bun venit la Walmart!
Ați venit să luați chestii?” „Ce paștele mă-sii?
De unde ai apărut, omule?”
Zice: „Hai să cumpărați! Avem mari reduceri.”
Apoi a plecat în pas de moonwalk.
„Ce mama dracului tocmai s-a întâmplat aici?”
M-a uimit cu întâmpinarea. Nu doar că mi-am cumpărat chestii,
dar mi-am rupt gâtul căutându-l la ieșire.
Voiam să-mi vadă achizițiile. „Hei!
Vino până aici! Hei!
Vino să-ți arăt ce mi-am luat!”
A venit. Am deschis plasa. El…
A zis…
„Ce chestii bune v-ați luat!”
Mi-a marcat bonul cu carioca,
să știe lumea că n-am furat.
Zice: „Să mă căutați când mai veniți.”
Zic: „O să fii aici?” El: „Dacă nu eu, atunci cine?”
Și iar a plecat pe moonwalk. M-am crucit.
„A fost cea mai tare întâmpinare din viața mea, măi!
Normal că te caut și data viitoare!”
Nu fac mișto de ușieri.
Zic doar că eu n-am avut de mers pe calea asta.
Mi-am găsit succesul ocolind-o.
Nu vii să-mi ceri mie să întâmpin lumea la intrare!
Aveam un film de top în cinematografe atunci!
Aveam poza pe autobuze!
Nu-mi ceri mie să fiu ușier!
Alți copii de acolo au părinți,
foști actori, pe care îi puteați întreba.
Carlton din Prințul din Bel Air, Alfonso,
era potrivit. Chestia asta…
e ce vă doriți la intrare. El să vă fie ușier!
Copiii lui Terry Crews sunt acolo. Pe el îl vreți!
Își flexează pectoralii. „Hei!
Bun venit la târg! Cine vrea bilet? Hei!”
Ce combinație! Părinții ar fi luat-o razna. „Vai!
Asta da, școală!
Vreau bilete. Cumpăr cât de multe pot!”
„Hei!”
Părinții ar pica în cur. „Ce ușieri de poveste!”
MICHAEL MCINTYRE SHOWMAN
La început, toți aveam o singură parolă.
Era prima noastră parolă. Ne-o amintim cu nostalgie.
Și o foloseam peste tot. Oricând ne înscriam într-un loc nou.
„Îmi poți spune parola?” „Desigur. Este cuvântul meu special.”
Apoi, firmele au devenit obraznice.
Îți băgai parola și ți se spunea: „E slabă.”
„Cum îți permiți să-mi judeci cuvântul special?”
Ziceau: „Ne pare rău, dar internetul e mai cunoscut. Trebuie întărită parola.”
Comercianții insistau:
„Trebuie să ne oferi o majusculă.
Ne pare rău, dar nu mai putem accepta parole
decât dacă conțin măcar o majusculă.”
Cu toții ne-am gândit preț de un moment
și ne-am decis ca majuscula să fie prima literă a parolei.
O vreme, a mers bine așa.
Dar internetul a devenit și mai popular.
Iar comercianții au început: „Mă tem că nu te poți înscrie
dacă nu ai măcar o majusculă și măcar o cifră!”
Din nou,
după o deliberare de jumătate de microsecundă,
ne-am decis cu toții:
„Vei primi numărul unu,
care va fi la sfârșitul parolei scrise acum cu majusculă.”
Și, o vreme,
a fost acceptabil așa.
Până când a răsărit un soare nou,
neașteptat și incitant,
o lume întreagă a semnelor de punctuație speciale!
Nici nu știam ce-s alea!
Firmele ziceau: „Ne trebuie o majusculă,
un număr, dar va fi necesar și un semn special.”
Și noi apăsam pe buton. „Te rog, îmi dai niște exemple
de asemenea semne speciale asupra cărora insiști acum?”
Și le parcurgeam. „Iată-le!
Nici nu știam că aceste semne sunt atât de speciale!”
Până când ochii tuturor s-au oprit asupra semnului de exclamare.
„Tu vii cu mine!”
Pe care l-am pus la sfârșitul parolei noastre cu majusculă,
imediat după unu.
În clipa asta, toți spectatorii din London Palladium se gândesc:
„Cred c-ar trebui să-mi schimb parola.
O s-o fac mâine. Sau chiar acum.”
FORTUNE FEIMSTER DULCE ȘI SĂRAT
Am copilărit în Sud. Acolo iubim două chestii:
biserica și restaurantul Chili's.
Toți cei din Sud merg la biserică. Avem câte una la fiecare colț.
Ba chiar încearcă să te păcălească cu bisericile. Chiar acum,
voi vă credeți într-un teatru.
Dar răsplata pentru mersul la biserică era că apoi mergeai la Chili's.
În orașul meu natal, Chili's era cel mai rafinat restaurant.
Atât de rafinat era, încât eu îi spuneam „Chile's”.
Eu am fost botezată metodistă, o variantă mai degresată de creștinism.
Da. Îți ajunge o porție mică.
Ai nevoie doar de puțin Iisus.
Și nouă ne păsa
doar ca pastorul să-și termine predica până la prânz,
ca să ajungem la Chili's înaintea baptiștilor.
Nu-i așa?
Pe la 11:55, dacă pastorul încă mai dădea din gură,
auzeai cum corul începea să cânte.
Costițe la grătar
Ce dulce e sosul
Și noi: „Pastore! Să încheiem odată!”
ERIC ANDRE LEGALIZAȚI, LEGALIZAȚI, LEGALIZAȚI!
Am vești bune. În sfârșit, am fumat iarbă cu mama!
Am reușit!
Am dus muncă de convingere 36 de ani. Dar am reușit.
Nu uitați că mama e o evreică în vârstă de 700 de ani.
N-a fost ușor.
A venit la mine acasă, în Los Angeles.
O duceam cu mașina. I-am zis: „Mamă, fumează un cui cu mine!”
Ea: „Nu. E ilegal.”
Zic: „Nu, acum e legal.” Și ea: „Bine!”
Jur, atât de simplu a fost!
Ne-am dus la mine acasă. Încercam să fumez un bol cu ea
și nu putea inhala. Arăta ca Dizzy Gillespie, așa.
Așa că i-am dat o prăjitură cu iarbă și am jucat Scrabble.
Peste 20-30 de minute,
i s-au înroșit ochii și s-au uitat la mine.
„Mi s-a uscat gura.
Face parte din distracție?”
Apoi s-a dus în bălării. Zice: „Dă-te încoa'!
Bill Cosby e nevinovat.
Eu am făcut-o!”
Și de atunci nu am mai văzut-o.
Apropo, în seara asta e barman Bill Cosby,
dacă vreți să beți o tărie adevărată!
DECADENȚII JIM NORTON
Am văzut un super documentar despre Ted Bundy. L-ați văzut?
Un documentar de patru ore despre el, în patru părți.
Ziceau că, la origine, el a vrut să fie avocat sau politician.
Când am auzit asta, parcă totul a căpătat sens.
„Chiar a ales calea mai admirabilă.”
Am văzut vreo 30 de documentare despre Ted Bundy. Sincer vă spun,
m-am cam săturat de admirația pe care o avem în țara asta
față de ucigașii în serie.
Zic „noi” fiindcă și eu sunt vinovat.
Dar e vorba de mai mult decât curiozitate și voyerism.
E admirație. Se simte după limbajul folosit în documentare.
Nu se vorbește cum ar trebui despre Ted Bundy.
Dacă ar vorbi cinstit,
propozițiile ar începe cu „Apoi, căcatul ăsta cu ochi…”
Dar ei nu fac asta. Îți dau replica obligatorie:
„Era rău. Era malefic.”
Dar apoi îi găsesc calități aproape admirabile
și insistă pe ele.
Încep cu intelectul lui.
Vorbesc întruna despre intelectul lui,
care e supraevaluat. Nu era așa deștept.
Zic: „Ted Bundy era foarte inteligent.
A evadat de două ori.”
Știți cum a evadat prima oară?
Era deschisă fereastra și a sărit prin ea.
Așa ar evada din închisoare o pisică sau o pasăre.
Nu ești un geniu dacă vezi o fereastră deschisă
și zici: „Pe acolo e libertatea!”
Îl numesc „geniu” fiindcă le place ideea geniului malefic.
Zic: „Ted Bundy era un geniu. A fost propriul său avocat.”
L-au executat!
Era un avocat de rahat. Nu ești un geniu
dacă primești… Nu se putea descurca mai prost!
Dacă își angaja drept avocat un urangutan
care s-ar fi căcat în palmă și ar fi mânjit fețele juraților,
ar fi primit aceeași sentință obținută de Ted prin mari eforturi.
Și ne putem pune cu toții de acord să nu mai discutăm despre cum arăta?
Era un tip obișnuit,
dar ei îi dau înainte cu „Doamne, era fermecător!
Ted Bundy era tare chipeș!” Ba nu era!
Era chipeș în categoria lui.
Da? În grupul bărbaților care au violat și ucis
peste 40 de femei…
Ted e o partidă bună.
FELIPE ESPARZA DECIZII PROASTE
Sunt însurat. Am o soție albă și un fiu vitreg alb.
E blond, cu ochi albaștri. Un băiețel alb.
L-am crescut de când avea doi ani.
Îi spunem Miklo. Da, Miklo.
Dar acum se crede și el mexican!
Se bagă în fața altora:
„Ce-i, fraiere? Te pui cu la raza?”
Îi zic: „Calmează-te, Scott!
E în asociația de proprietari. Nu te pui cu ei!”
Băieții albi sunt dispuși la orice.
Dacă ai în gașcă un băiat alb, face orice.
Albii sunt nebuni!
Inventează infracțiuni la care noi nici nu ne-am gândi.
Odată, a venit la mine un cholo alb.
„Ce faci, frate? Vrei să invadăm o casă?”
Zic: „A cui dracului de casă, Ryan?”
„A maică-mii.
Vaca n-a vrut să-mi facă un sandviș aseară.”
Ești mândru când fiul tău vitreg realizează ceva.
Deși eu nu-l ajut cu nimic.
Dar sunt mereu acolo: „Știți, sunt singurul lui tată.”
Dacă fiul meu ar deveni ucigaș în serie sau ar împușca într-o școală,
aș zice: „Frate, știi cum sunt tâmpiții de albi!
Credeam că nu scap cu viață!
Odată, s-a costumat în fantomă.
N-am știut dacă e stafie sau membru KKK!”
HANNAH GADSBY DOUGLAS
Încă există mulți greci pe lume, în viață și bine-mersi.
Salut și bun venit!
Nu, doar grecii antici. Au murit toți.
Locuiau pe o stradă plină, construită de vechii romani.
Pe cine avem noi aici? Pe Pitagora.
Ocupat cu denumirea tuturor triunghiurilor!
O minte ascuțită.
Aici îl avem pe Socrate.
A căzut un pic. Clasic pentru Socrate!
Priceput la gândit, varză la mers. Scoală-te, bre! Rucola?
Ce făceau femeile în timp ce bărbații îndeplineau sarcina crucială a denumirii?
Din cercetările mele,
femeile stăteau, de regulă, în grupuri de câte trei, goale,
așteptând ca bărbații să denumească tot.
Vedeți asta la figura centrală.
Ea spune: „Karen, ce ai în mână?”
„Niște lucrușoare.”
Femeile țineau chestii. Așteptau și sperau să nu fie otrăvitoare.
Așteptau ca bărbații să denumească tot.
Acesta e dinaintea denumirii paturilor.
Vedeți femeile încercând disperate să facă paturile,
aruncând aiurea pânzeturile prin copaci.
„Habar n-am. Hai să facem un fort!
O să fie un fort luxos.”
„Ura! Am terminat fortul!”
A dansa goale câte trei în pădure
e cel mai mare hobby al femeilor din toate timpurile.
Nu-i așa că ne place?
Nu e cea mai sigură îndeletnicire? Ne place!
Poate că asta vă pare un giumbușluc fără griji,
prin pădure, fără drame.
Dar vă atrag atenția asupra apucării de aici.
Nu te ții așa strâns dacă doar te distrezi.
Sugerează o tensiune.
Ce s-a întâmplat? S-a pomenit dieta paleo?
Nu.
Această figură centrală de aici
și-a dat seama că această adiere de pânză,
acest potențial fort, dacă vreți,
și-a croit drum atât de sus printre bucuțe…
atât de sus, încât i-a acoperit ambele găurici.
Iar ea e supărată.
În acest moment, merită menționat
faptul că nu este o poză. N-a fost surprins accidental
un moment nefericit. Jenant!
Nu. Aceasta este o pictură.
Implicit, aceasta…
este o decizie!
Este o decizie. Luată și cugetată de un bărbat.
PATTON OSWALT ÎMI PLACE TOTUL
Doamne!
Apropo, eu asta fac acum. Drumeții.
Asta e ocupația mea curentă.
Nu e vorba de făcut mișcare.
E activitatea mea.
Drumețiile nu înseamnă mișcare.
Ele fac trecerea dintre sportul pe care-l făceai la 20 și 30 de ani
și umblatul agale prin mall pe care-l vei face
la 70 și 80 de ani,
ca să încapi în costumul de înmormântare.
Nu vrei să-ți taie spatele costumului.
E jenant. Să murim cu puțină demnitate!
În fiecare zi,
parchez mașina la începutul unui traseu de drumeție.
Apoi plec de la mașină…
și merg până fac cale-ntoarsă
înapoi până la mașină.
Asta fac.
Ies împreună cu ceilalți oameni de 50 de ani.
Ne facem ovalele morții.
Dacă ați pilota un elicopter la altitudine joasă, știți ce s-ar vedea?
Ați vedea persoane la 20 de ani
care înfulecă droguri, mâncare delicioasă, fac sex.
Persoane la 30 de ani, care chiar muncesc pentru omenire.
Oameni la 40 de ani…
care încearcă să-i fută pe cei de 20.
Și pe noi, înfrânții blânzi de 50 de ani,
cu ovalele noastre făcute degeaba.
Avem căștile în urechi,
ascultând podcasturi…
făcute de tineri de 20 pe care nu vrea să-i fută nimeni.
VIR DAS PENTRU INDIA
Dacă vrem să ne înțelegem țara, trebuie să ne știm credințele.
- De acord? - Da!
Și trebuie să înțelegem că ele nu sunt adevărate,
dar chiar credem în ele.
De exemplu, toți indienii se ridică în picioare la imnul național.
Eu cred asta.
Dar, tehnic vorbind, nu trebuie.
Probabil că e mai sigur să o facem.
Fiindcă în cameră sunt unii ocupați, care cântă în timp ce bat.
Ridicați-vă la imnul național!
Avem un imn destul de calm.
Are un sfârșit clar. Nu e prea lung.
Știi când se termină. Facem cu toții așa.
N-a murit nimeni. Luăm loc.
Ăștia habar n-au când să se așeze.
Pentru țara celor liberi
Și patria celor
Curajoși
Jucătorul de fotbal american îngenuncheat nu protesta, doar se odihnea.
Nu e obligatoriu să ne ridicăm la imn.
Știți de unde știu? Anunțul spune „vă rugăm”.
„Vă rugăm să vă ridicați la imn.”
Regulile-standard indiene spun că, dacă anunțul include o rugăminte,
noi nu facem ce vor.
„Vă rugăm să așteptați până ajunge avionul la poartă
înainte să folosiți mobilul.”
Să mori tu!
Dacă recunoaștem din aer o clădire, începem să sunăm pe cine putem.
„Vă rugăm să nu faceți pipi pe zid.” Ăsta e rostul zidurilor.
America să zică mersi că are graniță cu Mexicul, nu cu noi.
Știți voi…
Dacă ne făceau nouă zid, ar fi avut cu totul altă problemă.
„De ce se tot pișă pe noi?”
Vă imaginați scena, nu?
DECADENȚII ROBERT KELLY
Tinerilor le place să se sărute.
Își sug unul altuia limbile.
Am văzut un cuplu tânăr mozolindu-se în lift.
Nu le păsa că nu sunt singuri. Se sugeau ca pe acadele.
El i-a băgat ei degetul pe gât.
Nu? I l-a băgat așa,
iar ea a început să i-l sugă ca pe un penis.
Dacă i-aș băga nevestei degetul în gură,
ar zice: „Ce căcat a fost asta?
Te-ai supărat pe mine? Ce dracu' am făcut?
Dacă nu vrei să mă asculți, zi-mi să tac! Nu face asta!
Te-ai scărpinat la boașe juma' de oră, stând pe canapea la meci.
Simt doar gust de ciuperci. Le urăsc!
Lasă-mă în pace cu boașele tale cu trufe!”
Da, pe la 45 de ani nu te mai săruți.
Atunci faci așa.
„Bună! Pa!”
El are un dinte stricat și n-aveți asigurare.
„Să nu mai facem asta. Ce zici? ”
URZILA CARLSON SUNT O RATATĂ SUPRACALIFICATĂ
Există lucruri pe care credem că le facem bine, dar nu e așa.
Cum ar fi șlapii.
Jandals.
Flip-flops.
Plakkies. Așa le zicem în Africa de Sud.
Nu vom obține niciodată pacea mondială
până nu cădem de acord asupra numelui lor.
Problema cu aceste încălțări e că nu au instrucțiuni.
Și chiar ar avea nevoie.
Nu am avut niciodată așa ceva. Am copilărit la o fermă în Africa de Sud
unde aveam șerpi, scorpioni, d-astea.
Nu poți purta așa ceva.
Prima pereche mi-am cumpărat-o
când aveam vreo 35 de ani. Acum 13 ani, în Noua Zeelandă.
Și nu m-a oprit nimeni!
I-am cumpărat. Până la ușă nu mi-a zis nimeni: „Hei…
Ai mai folosit așa ceva?”
Zici: „Nu.”
„Vino încoace!
Ca să știi,
dacă îți intră o picătură de apă pe interiorul tălpii,
o să mori.
Dacă ai o picătură de apă pe exteriorul tălpii,
o să mori.
Și să n-ai cumva impresia că poți fugi…
de la mașină, în timpul unei furtuni…
până în mall, unde s-a pus gresie pe jos.
Fiindcă, fie că ești sau nu pregătită fizic,
o să faci șpagatul până jos.”
Și zici: „Bine, mersi.”
Când ieși pe ușă: „Încă ceva.
Să știi că aceste încălțări sunt doar pentru mers înainte.
Le denumim «unidirecționale».
Da. Vrei să pășești într-o parte? O să mori.
Vrei să pășești în spate? A încercat unchiul meu. E mort!”
Sunt prea complexe încălțările alea. Le-ar trebui un semn de pericol
și să te însoțească cineva o săptămână după achiziție.
Am aflat că am ajuns oficial la raportul vârstă-greutate
la care nu mă mai împiedic.
Sufăr o căzătură.
Nu știți când vi se poate întâmpla.
Chiar și acum cinci ani, prietenii m-ar fi întrebat dacă băusem.
Acum îmi trimit emoji îngrijorate.
„Te simți bine? Parcă ai suferit o căzătură.”
„Nu, fă, purtam cizmele morții. Am uitat!”
TOM PAPA VIAȚA E MINUNATĂ!
Astea-s vremurile bune!
Recent, lumea vorbește mereu despre „vremurile bune”.
„Ce-ar fi să revenim la vremurile bune”?
„Vremurile bune”. Glumești?
Astea sunt vremurile bune!
Ca pe vremuri? Abia acum ne prindem cum se fac lucrurile!
Și tot nu ne-am dat seama bine.
Vreți înapoi la vremurile bune? Acolo n-aveau habar de nimic.
Nimic!
Ați văzut vreodată prima bicicletă?
Eu nu știu să fac nimic.
Dar știu că nu iei cea mai mică rotiță din lume
și o pui în spate…
ca apoi să pui în față cea mai mare roată din lume!
E o bicicletă proastă!
Nici nu te puteai urca singur în șa.
Trebuia să te apuce prietenii de mustața lungă, să te arunce
și să speri că aterizezi în șa.
Odată ce începeai să pedalezi, nu te puteai opri până la moarte.
Nu era o problemă. Cât era speranța de viață în vremurile bune?
Douăzeci și opt de ani!
Mă lăsați! Era oribil pe atunci. Spitalele erau de coșmar.
Mereu îți tăiau un picior.
Nu conta ce aveai.
Un braț rupt? Gripă? Mergeai la venire, țopăiai la plecare.
Nu existau pastile. Fără antiinflamatoare. Vă puteți imagina?
O viață fără antiinflamatoare?
Ați constatat vreodată că vi s-au terminat în casă?
Eu mă întind pe jos și sper să mor.
Ce poți să iei? Un antihistaminic expirat de 12 ani?
N-aveau nici măcar antiacide!
Mâncai, te balonai și explodai.
Astea sunt vremurile bune.
Uitați-vă la ținute, la țesăturile frumoase din sală!
Și știu că aveți de ales. Nu e singurul rând de haine.
Nu și pe vremuri! Doar o ținută de lână țepoasă.
Pantofi din piele tare, făcuți din ficați de porc.
Și chiloți din pânză de sac.
Chiloți aspri.
Ați văzut pozele alb-negru de atunci?
Toți se uită furioși spre camera foto.
„Ce-aveau oamenii ăștia? De ce erau așa nefericiți?”
Chiloți din pânză de sac!
Îngrozitor!
CU STIMĂ, KANAN GILL
Mă duc acasă și trec la jocuri video. Grand Theft Auto 3.
Fani GTA!
Prima dată când puteai face orice într-un joc video.
Absolut orice.
Să furi arme. Să furi o mașină.
Să calci oameni. Vine poliția. Îi poți omorî și pe ei.
Apoi trimit armata, pe care o poți nimici, de asemenea.
Dacă, din greșeală, mori în miezul acțiunii, învii la loc.
Ești în spital, dar fără arme. Te duci și mai furi arme.
Dar era prea multă libertate pentru mentalitatea mea de atunci.
„Poți face orice.” „Da, dar ce ai de făcut?”
„Orice! Fă-ți de cap!” „Dar care e obiectivul?”
Am căutat apoi exact ce aveai de făcut.
Am făcut tot și am terminat jocul.
La final, primești statistici. De câte ori ai murit,
câți oameni ai ucis
și o chestie interesantă: procentajul completării.
Scria: „Procentajul completării - 12%.”
Am terminat jocul! Adică 100%.
„Nu, ai ajuns doar la final.
Dar ai făcut doar 12% din tot ce-ai fi putut face.”
Să-mi fut una!
Dacă e și viața la fel?
Dacă mori și, în viața de apoi,
ți se dă un carnet de note?
„Trei la sută?”
„N-ai făcut nicio misiune secundară.”
„Cum ar fi?”
„Vezi petrecerea asta? Cineva ți-a dat un cui.
Ai zis «Nu, mersi». 15%.”
„Am înțeles.”
„Iubeai pe cineva. Ai vrut să-i spui.
Dar ai zis «Pa!
Era un pariu!»”
Nu fusese un pariu.
DECADENȚII MS. PAT
Bunicul meu îi plăcea să se uite la lupte.
Îi plăcea când luptătorii negri îi băteau măr pe cei albi.
De exemplu, Thunderbolt Patterson.
Urla la televizor când Thunderbolt Patterson
mătrășea câte un alb. „Omoară biscuitele ăla!”
Și eu, stând lângă el: „Omoară biscuitele ăla!”
Habar n-aveam că voi, albii, erați „biscuiții”.
Când am mai crescut, am vrut să văd meciul singură.
M-am dus în centru, pe Peachtree.
Mă duceam spre meciul de lupte
și m-am oprit la un hotel Marriott să-mi sun fratele.
„Hai, în pula mea, ratăm meciul!”
Zice: „Sunt pe drum.” Am închis, dar m-am uitat în sus
și se holba un alb la mine.
Zice: „Bună, ce mai faci?” și eu: „Bună, tu ce mai faci?”
El: „Vrei să vii în camera mea?”
Eu zic: „Bine.”
Nu mai fusesem la un hotel Marriott!
Mai ales nu în camerele lor.
A deschis ușa și imediat am observat
că avea aer condiționat.
Noi n-am crescut cu așa ceva.
Aveam doar un ventilator pe care-l ținea mama în fața veveriței,
de mirosea casa toată ziua.
„Îi zice cineva mamei că-i pute azi fofoloanca?”
Se duce la frigiderul din cameră.
Deschide ușa și-mi dă o Coca-Cola adevărată!
La momentul ăla, eu încă nu băusem o Coca-Cola.
Poate Colas și Kool-Aid, dar nu Coca-Cola.
Eram atât de încântată, că am dat-o pe gât dintr-o înghițitură.
M-a dus până la pat. N-a zis nimic.
Și-a desfăcut șlițul și și-a scos puța de alb.
Eu nu mai văzusem puță albă.
Mi se pare că puțele albe arată ca niște copane nefăcute.
Ia uite, toți tipii albi din sală se întreabă despre ce vorbesc!
Mi-a înfășurat mâna pe ea și m-a făcut s-o plimb sus-jos.
Mă întrebam: „Așa fac albii grătar?
Copănelul ăla are nevoie de ceva condimente!”
După vreo cinci minute, a ieșit ceva din copanul de pui.
Și-a scos-o din mâna mea, mi-a șters mâna
și mi-a dat 100 de dolari.
„Domnule, veniți și mâine aici?”
Erau mulți bani pentru un copil de 11 ani.
Să vă fut, albilor!
N-ați câștigat voi niciodată atâta vânzând limonadă pe stradă!
Nu făceați voi atâta la taraba voastră amărâtă.
Mă pupați în cur! Albul ăla dădea de lucru în comunitatea de culoare!
ROB SCHNEIDER COPII MEXICANI, MAMĂ ASIATICĂ
Îmi plac tinerii de 20 și 30 de ani. Încă nu s-au prins.
Vin și zic: „Hai să ne facem pulbere!
Vrei să ne facem pulbere? Da! Hai!”
Nu, eu nu vreau să mă fac pulbere. Chiar nu vreau.
Nu e distractiv.
Am peste 50 de ani. Mă simt bine vreo două zile pe lună.
De ce să-mi stric una din ele?
Dacă vreau eu să mă fac praf,
mănânc niște brânză.
Ce fel de brânză era aia?
Camembert cu fulgi de trufe?
Bine, a meritat. Da' să dea dracu'…
Sunt praf acum.
De Crăciun, soția mi-a luat abonament la sală.
„Mulțumesc, dragă!”
Știu. M-am dus și am văzut o grămadă de moși la aparate.
Erau plini de mușchi.
Dar arată ciudat, știți?
Nu vreau să fiu musculos.
Doar să nu mai arăt ca un rahat.
Ăsta e scopul. Dați-mi un antrenor personal.
Pe ăla pentru a nu mai arăta ca un rahat.
Mă uitam la moșii ăștia plini de mușchi.
Dar arătau ciudat. Ceva nu era în regulă.
Nu înțelegeam, dar apoi m-am prins.
La bătrânețe nu e cazul să ai mușchi.
Fiindcă ți se subțiază prea mult pielea.
„Ia uite ce mușchi am!”
„Da, dar îți văd inima.
Pune-ți un tricou!
Îmi provoci silă.”
În căsnicia mea, cel mai mult îmi place când nevasta decide
ce nu-mi mai trebuie.
„Asta nu-ți mai vine. Arată ca dracu'. N-o poți purta.”
Nu e mexicană, dar mă distrez eu să-i dau vocea asta.
Poate e mexicană, nu știu sigur. Am eu bănuielile mele.
„P-asta n-o mai porți. Asta nu-ți mai vine.”
Mi-a aruncat toți pantalonii de trening.
Zic: „De ce-mi arunci treningul?”
„Fiindcă pantalonii ăștia te mint.
Pantalonii de trening sunt mincinoși.
Nu știi cât de mult te îngrași.
Habar n-ai. Și, într-o bună zi, îți dispar șireturile.
Atunci ești un umflat!
E prea târziu. I-am aruncat.”
Dar are dreptate, să știți! Când ai 50 de ani și ești bărbat,
e periculos să porți pantaloni de trening. Zău!
Fiindcă e prea ușor să-ți scoți puța pe-afară.
M-am trezit cu puța pe-afară.
Nici nu ajunsesem la baie.
Și mi-a atras altceva atenția.
O aud pe nevastă-mea țipând: „Ce cauți cu puța pe-afară?
Nici n-ai ajuns la baie!”
Zic: „Hei,
nu știam că Olive Garden are bufet la salate.”
DECADENȚII ADRIENNE IAPALUCCI
Nu știu. Dar nu sunt o bună feministă.
Încă mai ascult R. Kelly.
Uitasem ce muzică bună avea până a apărut documentarul.
Oamenii s-au panicat. „Ce facem cu muzica lui?”
Zic: „Evident, nu îi voi sprijini melodiile noi.
Decât dacă sunt mișto.”
Totuși, muzica lui veche e pe regulile vechi.
Dacă nu-i asculți acele melodii,
parcă a futut degeaba toți copiii ăia!
Măi, oameni buni!
Chiar dacă nu sprijini războiul, ești de partea soldaților.
Vai de mine!
Fetele alea și-au servit patria.
Ar trebui să aibă aceleași drepturi ca veteranii.
Ar trebui să aibă școală gratis, să urce primele în avion.
De ce lăsăm bunicile să urce primele în avion?
N-au făcut nimic pentru noi.
Mulțumită acelor fetițe, avem remixul de la „Ignition”.
Dar voi v-ați uitat la documentar?
Nu știam că făcea sex cu copiii și îi ținea la el acasă.
„Kelly, îi prinzi și le dai drumul!
Nu poți ține toată echipa de juniori la tine în subsol.”
Ar zice: „Pierdem multe meciuri.
Unde ne sunt coordonatorii de joc?”
Eu cred că făcea sex cu copiii fiindcă sunt la același nivel cu cititul.
Nu-mi pasă dacă râdeți la gluma aia.
Toată copilăria am fost ignorată.
Mie mi-ar fi plăcut să merg acasă la R. Kelly.
Doamne! Cu câți copii m-aș fi putut juca!
Ce leapșa super ar fi putut să fie!
R. Kelly a cântat melodia „I Believe I Can Fly”.
Dacă credea că poate zbura,
sigur credea că poate fute copii și să scape basma curată.
KENNY SEBASTIAN CEA MAI INTERESANTĂ PERSOANĂ DIN ÎNCĂPERE
Armoniul.
A apărut din senin!
Armoniul este un instrument teribil de deprimant.
Și nici nu-l poți urî. Arată ca un unchi bătrân cu astm.
Chitara e ca un adolescent. „Da, să luăm droguri, frate! Hai!”
Armoniul zice: „Lasă-mă la templu, te rog!”
E prima oară când se entuziasmează cineva
de apropierea de un armoniu.
De regulă, el cântă muzică de înmormântare.
Armoniul e grozav.
Apropo, nu are nevoie de electricitate. E ecologic.
Și ține la sărăcie. Nu te poți plânge guvernului.
Nu poți spune: „E oprit studiul artelor. Nu avem electricitate acasă.”
Guvernul ar răspunde: „Armoniu!”
Instrumentele vestice folosesc curentul. Chitara electrică, pianul electric.
„Dnă, pot cânta la chitara electrică?” „Nu. Te vei electrocuta.”
Poftim?
Și construcția lui e interesantă. E făcut din lemn și depresie.
Și e singurul instrument care sună a cuvântul „nu”.
E un „nu” în toate gamele.
Îmi întrebam profesoara dacă pot cânta azi la chitară. Iar ea…
Ce-ar putea ieși bun de aici?
Și nu doar în engleză, ci în orice limbă. Gen…
Nahi
E uimitor. Aș putea să plâng și nu v-ați da seama.
Nahi
„Ce alap a compus!” Nu, plânge.
Plânge.
MIDDLEDITCH & SCHWARTZ COMEDIE COMPLET IMPROVIZATĂ
- Vă vom dezamăgi? - Cine știe?
Nu știm. Nu știm ce va urma.
Nu. De ce, Thomas?
Pentru că e un spectacol de improvizație.
- Ce înseamnă asta? - Totul e inventat.
- Cum adică totul e inventat? - Tu spui ceva. Eu zic: „Da, și…”
Deci, dacă eu zic: „Chiftelele astea sunt gustoase…”
Eu spun: „Da, și sunt făcute din carne.”
- Asta e improvizația! - Așa e.
Te rog! Eu mi-am luat-o data trecută.
- Chiar ai fost futut! - Da.
Deci știi cum e. Poți s-o faci din nou.
Știu.
Nu știi dacă ne va pune să ne futem.
- Da, deci întoarce-te! - Bagă mare!
Piatră, hârtie, foarfece. Un joc.
- O singură dată? - Da.
- Zicem: „Piatră, hârtie, foarfece, și!” - OK.
- Așa o să faci? - Nu.
- Ești gata? - Da.
Cred că știu ce vei face.
- Bine. - Fiindcă tocmai ai făcut-o.
- Aproape sigur câștig. - Bine.
- Sunt 100% sigur că te bat. - Bine.
Pe bune. Chiar cred că te înving.
- Bine. Da. - Serios.
- Sunt sigur. - Și eu cred că mă bați.
- Cred că te-am cam speriat. - Da.
Ești gata?
Probabil că o să mi-o iau.
Suntem animale. Nu ne futem ca oamenii.
Cu consimțământ.
Suntem două gazele care își dau consimțământul
cine pe cine fute
printr-un singur joc de piatră, hârtie, foarfece.
Ești gata?
- Bine. - Știu că vei pierde.
- Eu chiar știu. - Și eu cred asta.
Și nu știu de ce mă tem.
- Nu contează. - Nu există consecințe.
Rămâne înregistrarea, deci toată lumea va ști dacă pierzi.
Toți știu că joc prost piatră, hârtie, foarfece.
Îți poți schimba răspunsul.
Mi-l schimb dacă ți-l schimbi și tu. Zi-mi dacă vrei!
- Nu. - Nici eu, cretinule!
- Ești gata? - Da.
Piatră, hârtie, foarfece, și!
Mulțumim! Atât pentru azi!
Mersi, New York! Sunteți cei mai buni!
- Vă mulțumesc mult! - Mulțumesc mult.
Mulțumesc. Gracias!
Voi ați făcut programul să fie special!
Sunteți cei mai tari. Noapte bună!
Mulțumesc mult, doamnelor și domnilor!
- Mulțumesc mult. - Mulțumesc tuturor!
Subtitrarea: Crina Caliman