Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mi a svédasztal lényege?
„Ha elég rossz a helyzet, tegyük még rosszabbá!”
JERRY SEINFELD 23 ÓRA DÖGUNALOM
„Fogjuk azokat, akiknek amúgy is gondjuk van az adagok beosztásával…
és helyezzük őket egy beteges, Caligula-szerű ételorgiába,
korlátlan fogyasztással!
A bejárat legyen egy csokiöntetes vízi csúszda!”
A svédasztal olyan, mintha hagynánk a kutyánkat
az állateledelesnél vásárolni.
A parkolóban odaadjuk a pénztárcánkat,
és azt mondjuk: „Vegyél annyi kaját, amennyi kell!
Amennyi szerinted elég!
Használd a saját ítélőképességedet!
Kint megvárlak. Csak tekerd le az ablakot, hogy kapjak levegőt!”
Az emberek nem kontrollálják magukat, ha szabadon választhatnak ételeket.
Senki sem rendel egy étteremben úgy, hogy: „Kérek egy parfét,
sült bordát, húsos pitét, rákot, sütit, meg egy omlettet.”
Az emberek úgy pakolnak a tányérjukra, mintha az utolsó vacsorájuk lenne.
Mintha megalkotnák az összes érzelmi és személyes problémájuk tuti modelljét.
Sétálnak, tartják a tányért, azt sugallva, hogy: „Ezekkel a problémákkal küzdök.”
Egy tál saláta, rajta egy gombóc fagyival…
„Van pár megoldatlan problémám, és így próbálom orvosolni őket.”
Idegeneket támadnak le.
„Elnézést, azt honnan szerezte? Mi ez? Nem is láttam.
Ez karamellizált csirkecomb? Ki kell próbálnom! Adja ide!
Maga tudja hol van, hozzon magának!” Ne már!
LESLIE JONES: IDŐGÉP
A 22 évesek imája teljesen más, mint a 42 éveseké.
A huszonkét évesek így imádkoznak:
„Uram!
ne hagyd, hogy elkapjak egy nemi betegséget!
És köszönöm ezt a pulcsit!”
A negyvenkét évesek imádsága ilyen:
„Uram!
Miért vagyok ilyen fáradt?
Szedem a vitaminokat, ahogy kérted.
Uram!
Kérlek, ne hagyd, hogy elkapja bármelyik nemi betegségem!
És kérlek, ne hagyd, hogy utána azonnal összeszarjam magam!
Mert az nem szexi, Uram!”
TAYLOR TOMLINSON: KAPUNYITÁSI PÁNIK
Facebookoztam a héten egy kicsit. Megnéztem, rasszista-e még a családom…
Vicceltem. Enélkül is tudom. És…
Megláttam, hogy egy gimis barátnőm most volt nászúton.
Kiírta, hogy egy ideig eltávolodik a közösségi médiától.
Láttatok már ilyet?
Ők az internet hősei.
Így jelentik be az egészet: „Figyelem, emberek!
Egy ideig elvonulok a közösségi médiától.
#Bátorvagyok.”
Csajszikám!
Szerdán sem érdekelt senkit, mit ettél. Pénteken sem fog hiányozni senkinek. Okés?
Miért kell kiposztolni azt, hogy hamarosan leáll a posztolással?
Mintha innál arra, hogy reggel lemondasz a piáról.
Ez nem túl jó kezdés, aranyom!
Videót csinált Instagramra, Facebookra, mindenhová.
Azt mondta: „Sziasztok! Biztosan hallottátok, hogy férjhez mentem,
így egy kis időre eltávolodom a közösségi médiától,
hogy a házastársi kötelességeimre koncentrálhassak.”
Házastársi kötelességek? Szopás mellett nem lehet megosztani macskás videókat?
Két kezed van. Használd őket! Szerezz egy kötényt!
Furának találtam, ezért lejátszottam visszafelé a videót, és úgy azt mondja:
„Hatalmas hibát követtem el. Segítsetek! Tök unalmas a férjem.”
Mire mi: „Tudjuk. Mi is ismerjük.”
A fickóról a vidámparkból hazafelé menet az jut eszedbe:
„Hol van Doug?
Jaj, ne, vissza kell mennünk! A tárcám a hasitasijában maradt.”
Ne sajnáljátok Dougot! Szörnyű pasas.
Akárhányszor elkezd sztorizgatni, egy gyereknek elszáll egy léggömbje.
TOM SEGURA: CSAPATJÁTÉKOS VAGY?
Találkoztatok már olyan emberrel, aki annyira unalmas volt,
hogy az öngyilkosság kerülgetett tőle? Aki mellett arra gondolsz, hogy:
„Most legszívesebben meghalnék…
és erről te tehetsz!”
A fickót Craignek hívták. Akkor találkoztunk…
Megjegyeztem.
„Életem végéig emlékezni fogok rád!” A bankban találkoztunk.
Pénztáros volt? Nem.
Biztonsági őr? Nem.
Mi volt a dolga? Nem tudom. Ki az, aki csak ott áll a bank…
előterében? Akitől megkérdezed, ott dolgozik-e,
mire ő azt mondja: „Azt hiszem.”
Az előtéri összekötőember.
Megláttam őt. Összenéztünk.
Nem tudom, veletek hogy van, de ha összenézek valakivel…
Nappal, nem éjszaka.
Ha nappal összenézünk,
puszta illendőségből, az azt jelenti, hogy észrevettelek. Ezt tettem.
Összenéztünk, majd azt mondtam: „Mi újság?” Mire ő:
Erre én: „Jól van.”
Odaléptem a második ajtóhoz, hogy bemenjek.
Ahogy odaértem, azt hallottam: „A bankba megy?”
Mire én: „Ez egy bank?”
Erre ő: „Igen.”
„Akkor bemennék.”
Erre annyit mondott: „Hajrá!” Mire én:
„Oké. Köszönöm!”
Megfordultam, majd azt mondta: „Jövő héten megyek Virginiába.”
„Ezt most nekem mondja?”
Mire ő: „Maga kérdezte, hogy: 'Mi újság?'.
Gondolkodnom kellett rajta. Ez van most velem.”
Erre én: „Ekkora baromságot még nem hallottam.
És ez a kérdés nem pont így működik, de mindegy.”
Visszafordultam, és újra megszólalt: „Ott lakik a húgom.” Mire én…
„Mióta él ott?”
Besétáltam a csapdába.
Azt mondja: „Tizenöt éve.” Mondom: „Még nem járt ott?”
Erre ő: „Nem.”
Meg akartam kérdezni tőle, hogy: „Haver, kocsival jársz dolgozni,
vagy valaki mindig elhoz?” Értitek…
Szerintem…
Bizony.
Szerintem látta ezt az arcomon,
mert a semmiből azt mondta: „Tudok vezetni.”
Mire én: „Az király, öreg!
Én is vezetek. Kész őrület.
De most be kell mennem.”
Erre ő: „Megnézzük Washingtont, meg pár műemléket.”
Rávágtam, hogy: „Tök érdekes, de be kell tennem a pénzem.”
„Itt leszek, amikor kijön.” Mire én: „Te rohadék!”
Hogy baszódna meg! És vele együtt minden hozzá hasonló is.
Ha veszed a bátorságot, és elmondod, mi újság veled,
ha valaki megkérdezi, hogy „mi újság”, az baromi önző dolog. Okés?
Komolyan mondom.
Erre két elfogadható válasz van. A „semmi” és a „minden okés”.
Ha szarul vagy, azt mondod: „semmi”.
Nem terhelsz másokat a saját problémáiddal
egy udvarias beszélgetés során. Nem bizony.
JACK WHITEHALL: CSAK VICCELEK
Ebben a világban élünk. Figyelnünk kell mások érzésére,
érzékenységére,
érzéketlenségére,
táplálkozási szokására.
Elmondom, mivel telt be nálam a pohár. És nekem kell ezt kimondanom.
Az isten szerelmére már!
Nincs szükségünk többféle tejre!
Muszáj minden szart megfejnünk?
Nemrég elmentem kávézni.
A kávézás terén egyértelmű az ízlésem.
A kiszolgálásnak is annak kellett volna lennie.
De közel sem volt az.
Bementem, és azt mondtam: „Üdv! Egy tejeskávét kérnék!”
„És milyen tejjel kéri a kávéját, uram?
Van kókusztej, mandulatej,
mogyorótej, kesudiótej,
makadámdiótej, zabtej, rizstej, kendertej, szójatej.
Lehet babból, hüvelyesből, dióból, gabonából, zabból,
levélből, magból, fából.”
„Egy mellbimbóból szeretném.
Mindegy, milyen mellbimbóból. Lehetőleg egy tehénéből, de nem válogatok.
Bármilyen bimbóból jó lesz.”
Úgy nézett rám, mintha az övéből kértem volna.
Mintha én lettem volna a fura. De nem én voltam az!
Ti vagytok azok, akik hátul a boltban
a kurva kesudiót fejitek!
Ti vagytok a furák, nem én!
Egy pillanatig sem kétlem, hogy a laktózérzékenység
egy komoly és súlyos betegség az emberiség számára.
De emlékeztetnék mindenkit, hogy a rákra nincs gyógymódunk,
de jelenleg tizenkét tejhelyettesítő termék van a piacon,
ami szerintem tizeneggyel több a kelleténél.
MICHELLE BUTEAU: ÜDVÖZÖLLEK A VILÁGOMBAN
Igen, drágám. Te is az esete vagy valakinek, csak nem tudod.
Én is későn jöttem rá, hogy a közalkalmazottaknak Beyoncé vagyok.
Te jó ég! Ez most komoly?
Ráadásul a fekete közalkalmazottak közül minden Lawrence, Dennis, Curtis, Otis
odavan értem!
Nem mehetek ki a veteránok napjára, mert veszélyben a hátsóm!
Veszélyben van.
Úgy néznek, mintha a poszttraumás stressz-zavarukat a melleim gyógyítanák.
Ezért az arcukba nyomom őket, mert igazi hazafi vagyok.
„Hálám üldözi! Köszönöm, amit a hazáért tett!”
Köszönöm szépen!
Simán ráveszek egy közalkalmazottat, hogy ünnepnapon dolgozzon. Ez a hatalom!
Ti mit tudtok?
Csak egyszer gyertek el velem a postára decemberben!
BREIS KREISCHER: HÉ, NAGYFIÚ!
Otthon vagyok, csörög a telefon. Egy iskolai ápoló hív.
Azt mondja: „Bent van nálam Ila.
Otthon van valamelyik szülő?” Erre én: „Az vagyok.”
Odaadja Ilának a telefont, aki azt mondja: „Én próbáltam leállítani, apa.”
Mire én: „Mit próbáltál leállítani?”
„Megjött a menzeszem.”
„Mit vigyek? Másik nadrágot, bugyit, zoknit? A zoknid is olyan lett?
Vödröt, törölközőt, fokhagymát? Vigyázni kell a vámpírokkal.”
Erre ő: „Apa, jól vagyok. Anya már bepakolt nekem mindent.”
„Akkor miért hívtál engem?”
„Venned kellene pár dolgot a boltban.”
„Ilyen durván megjött?”
Erre azt mondja: „Nem, apa. Ma este menzeszpartit tartok.”
„Bocsi, de nem hallottam jól.”
„Apa, mindenki ezt csinálja. Vásárolj be nekem a boltban!
Kell egy vörös bársony torta.” Erre én…
„Drágám, azt most valahogy nem kívánom.
Mert tudom, mit szimbolizál.”
„De apa, kell a torta, mert rá kell írni a menzesz nevét.” Erre én…
„Ki ad nevet a menzeszének?”
Erre ő: „Georgia az autóbiztosítós csajról nevezte el az övét.
Apa, segítened kell! Tíz vendég jön át este.”
Mire én: „Tíz kislány jön hozzánk?”
„Nem. Nyolc lány, két fiú.”
„Ki hív fiúkat egy menzeszpartira?”
Ekkor elkezdett gonoszan kuncogni,
majd azt mondja: „Ez benne a mókás, apa.
Nem mondjuk el, miért hívtuk őket.”
Erre én: „Leszarom, benne vagyok!”
Életemben nem élveztem még ennyire egy bulit.
Én szerveztem, én adtam a helyet, és részt vettem rajta.
Tetőtől talpig pirosban voltam, mintha a kínai újév lett volna.
Pinot Noirt ittam. Tésztát főztem, darabos marinara szósszal.
És végigröhögcséltem az estét ezekkel a kislányokkal,
és a két fiúval. Maxszel és Carterrel. Piros tortás volt az arcuk.
Mint egy nászúton: „Leszarom, akkor is kinyalom!”
A fiúk a buli alatt a tortát bámulták, és azt kérdezték: „Ki a franc az a Jason?”
A lányom, Ila Kreischer Jasonnek nevezte el a menzeszét,
mert péntek 13-án jött meg neki.
JO KOY: SAJÁT TEREPEN
Harminc éve lépek fel Jo Koyként.
Amikor kijött a legutóbbi különkiadás,
akkor hívogattak, interjúkat adtam.
És minden riporter ugyanazt kérdezte.
„Miért vagy Jo Koy?”
Mire én: „Erre nincs válaszom.
A filippínóknál így szokás.
Elneveznek valahogy, aztán kurvára máshogy hívnak.”
Most elmondok valamit,
amire nemrég jöttem rá. Ez úgy négy hónapja történt.
Elmentem Vegasba, és elvittem Evelyn nénit étterembe.
Ránéztem, és azt mondtam: „Figyelj, nénikém!
Sok riporter kérdezte, hogy honnan szereztem a becenevemet,
és nincs hozzá történetem.
Mondanál nekem egyet?
Miért találtad ki a Jo Koy becenevet?”
A nénikém már nagyon öreg.
Rám nézett, és azt mondta:
„Én nem hívlak Jo Koynak.”
Aztán eszembe jutott, hogy milyen öreg.
Már kezd elmenni az esze. Komolyan.
Rosszul éreztem magam, így azt mondtam: „Én vagyok az, nénikém.
Én vagyok Jo Koy. Én vagyok az.
Jo Koy vagyok, a kedvenc unokaöcséd.
Jo Koy vagyok.”
Erre ő: „Tudom, hogy ki vagy. Nem vagyok hülye.
Csak azt mondtam, hogy én nem hívlak Jo Koynak.”
„Mi az, hogy nem hívsz Jo Koynak?
Most csak szopatsz, ugye?
Ez komoly? Harminc éve vagyok Jo Koy. Sosem mondtál rá semmit.”
„Azért nem mondtam rá semmit,
mert így hívtad magad, ezért inkább rád hagytam.”
„Harminc évig hagytad, hogy ezt mondjam, de te nem hívsz Jo Koynak?
Megesküdtem volna rá, hogy anno így hívtál.
És ott gondoltam, hogy Jo Koy a becenevem.
Ez most komoly?” „Igen, én nem hívlak Jo Koynak.”
„Akkor…
hogy hívsz?”
Igaz történet. Készen álltok rá?
Sírni fogtok, basszus.
Esküszöm, nemrég tudtam ezt meg.
„Hogy hívsz?”
Azt mondja: „Jo Kónak. Ez a beceneved. Jo Ko.”
Elmagyarázom azoknak, akik nem értik, mit jelent.
A „ko” tagalog nyelven azt jelenti: „enyém.”
Az a becenevem, hogy: „Az én Jóm”.
Jo Ko. Kurva aranyos, nem?
Nagyon cuki.
Fogalmam sem volt róla.
„Ennél cukibb becenév nincs is.”
Erre ő: „Te mondogatod mindig azt a kurva Jo Koyt.
Nem tudom, hogy az ki a fasz.
Minden Netflixes előadásodon Jo Koynak hívnak.
Én meg nem tudom, ki a faszt hívnak. Hisz te Jo Ko vagy!
Miért nem mondta ezt el 30 évvel ezelőtt?
Minden rajongói cuccomon el van írva!
A DEGENERÁLTAK: DONNELL RAWLINGS
A feketék nem szedik fel a szart.
Fogalmad sincs, mikor szedtél fel utoljára szart!
A feketéknél ez nem szokás. Bízzatok az esőben,
mert másképp nem fog eltűnni a kutyaszar.
És ha nem esik, akkor tiszta szar lesz a környék.
A fehérek imádnak szart szedni. Ti kurvára imádjátok csinálni.
Alig várják, hogy szart szedjenek.
Kakizacsikat is vásárolnak.
Ilyen kis kék zacsikat. Elolvassák a csomagolását.
„Biológiai úton lebomló. Környezetbarát.”
Alig várják, hogy…
Kis szütyőbe teszik a kakizacsit.
Kibaszott szarzsáktartó táskájuk van.
Alig várják, hogy letépjenek egyet.
Pár embernél talán még most is van egy.
Alig várják, hogy letépjék.
Tudjátok, milyen stresszes a kutyának egy fehér gazdival sétálni?
Nem élvezheted a sétát. Azonnal szarnod kell.
„Kukkants ide, Bruno!” helyett „Kakkants ide, Bruno!”-t mondanak.
Rohadt feszült lehet tőle a kutya.
Azt gondolhatja: „Már megint jön ezzel a szarsággal…”
Ha a kutya egyszer berogyasztott, onnan nincs visszaút.
Egy ember sem tudna már ilyenkor mit csinálni.
Amikor verekedni készülsz, de szarnod kell: „Szétrúgom a…”
A fehéreknél ott van a kék zacsi.
„Baszki, Bruno, ez az! Ez a beszéd!
Remek széklet, Bruno!
Ügyes kutya!”
Zsebre teszik, és továbbsétálnak.
Mi nem szedünk szart. Láttatok már feketét kutyát sétáltatni?
Mikor szarni kezd, úgy teszünk, mintha nem is ismernénk a dögöt.
„Ne már, szarsz? Na jó, én léptem innen!
Sittre akarsz juttatni, kis köcsög?
Kapard el, amíg szépen mondom!
Remélem, tudod, hogy kell csinálni!”
Nálunk csak így tűnik el a szar.
JIM JEFFRIES: INTOLERÁNS
A nőknél mi ez a testápoló-mánia?
Ismerős?
Az életem során hat nővel éltem együtt.
Hat barátnővel osztottam meg az otthonomat, és mind elhagyott.
Előbb-utóbb magamat fogom hibáztatni miattuk.
De nem ma.
És…
minden egyes nőnek, akivel éltem, voltak bevett szokásaik éjjelente.
Nekem is vannak szokásaim.
Elmegyek a fürdőbe, pisálok, fogat mosok, majd lefekszem.
Nemrég rájöttem, hogy egyszerre is tudom végezni őket.
Pisálás közben fogat mosok, majd beleköpök a mosdókagylóba.
De a nők bent vannak úgy húsz percet a fürdőben,
bezárt ajtó mögött.
Aztán kijönnek, és még kenegetnek valamit a karukon.
Majd ez jön.
Aztán lefekszenek, és elmondják, hogy mi rosszat tettünk aznap.
Ez a nők esti szeánsza.
Nem tudom, mi folyik bent a fürdőben,
de lenne rá egy tippem. Nem tuti,
de szerintem tetőtől talpig bekenitek magatokat valami testápolóval,
ami szerintetek létfontosságú a létezésetekhez.
Én negyvenkét éves vagyok.
A melóm miatt néha kisminkelnek. Csak akkor, ha felvétel készül rólam.
Le sem szoktam törölni. Adnak egy kis törölközőt,
de egyből vissza is adom.
Egy hét múlva eltűnik, aztán később újra kisminkelnek.
Emellett még naptejet szoktam magamra kenni.
De az életem során ezeken kívül semmi mást nem tettem az arcomra.
Sokak szerint alkoholista vagyok.
Korábban láncdohányos voltam.
Voltam kokainfüggő is.
De a bőröm kibaszottul hibátlan.
A DEGENERÁLTAK: NIKKI GLASER
Nem bírom, ha valaki a számba élvez, és másnap meg se nézi az Insta-sztorimat.
Miért nem nézed meg?
Előtte nézted őket!
Mi történt?
Van szánalmasabb annál,
mikor azt figyeled, hogy a fickó megnézte-e a sztoridat,
kiraksz egyet, köszönsz mindenkinek,
közben arra gondolsz: „Szia, drágám, ugye nézed ezt?”
És megérinted a szád,
hogy emlékeztesd, hol volt a farka pár órája.
Így csinálsz: „Hellóka!”
Frissítesz, várod, hogy megnézze,
majd rád ír apukád: „Jó vagy, Nick!”
„Ne most, apa!”
Istenem!
Aztán megkérdezi, mit reggeliztem.
„Tényleg tudni akarod, apa?”
Egy deci gecit és egy müzliszeletet. Okés? Ennyit ettem.
De hívhatjuk geciszeletnek is.
„Milyen ízű volt?” „Mogyorós. Mit mondjak még?”
Én csak…
szeretek ribanckodni. Tényleg. Egy ribanc vagyok.
Ha nincs kapcsolatom, akkor félek ribanckodni.
Tényleg. Egy ideig azt gondoltam:
„Ha nem szexelek, ha nem kapják meg a puncimat,
akkor nem zúgok beléjük. Csak leszopom őket.”
Szóval csak szoptam. De ez sem biztonságos, csajok.
Van valami a farkukban. Közelebb áll a szívünkhöz.
Egyszerűen…
megőrülök tőlük.
Ott a kézimunka. Csak verjem ki egy fickónak? Na, ne!
Szörnyű farokverő vagyok. Ez, és a gitározás nem megy nekem.
Ezt tudom magamról. Nincs ritmusérzékem.
Annyira szeretnék gitározni! Sok órát vettem,
de mindegyik úgy ment, mint az eddigi farokveréseim. Komolyan.
Egy fickó a garzonlakásában mutatta, hogy pengessek ütemre.
Úgy érzem, jól csinálom, és végül azt mondja:
„Csináljuk együtt!” Mire én: „Oké.” Együtt csináljuk. Csapatjuk a bulit.
Aztán a fickó: „Mutatom, hogy kell!” Mire én: „Végeztem. Nekem ez nem megy.
Megvárom, hogy anyám értem jöjjön.”
Aztán rám élvezett.
Így fizettem a gitárórákért.
Akkor még nem lehetett mobillal fizetni. Más idők voltak.
GEORGE LOPEZ: A FELÉÉRT IS MEGCSINÁLJUK
A latinó közösségben nem akarunk örökké élni.
Nem ügyelünk arra, hogy jót tegyen nekünk minden, amit eszünk.
Tudjuk. Figyu!
Aki elmegy egy mexikói étterembe, az tudja,
hogy zsírral főzünk. Nézzetek ránk!
Szarunk az elhízásra. Harmadikos korunkra már lefogyunk.
„Pá, elhízás! Túl vagyok rajtad!”
Minden latinó gyerek kövér.
Próbáljuk elérni, hogy jobban érezzék magukat: „Figyelj!
Ikreket vártunk. Ezért vagy annyira… tudod.
Nem mondja egy hang a fejedben, hogy tele vagy? Nem?
Figyelj a hangra! Talán a nővéred akar segíteni.”
Tizenegy éves korára mindenkinél nagyobb csöcsei voltak.
„Didkó! Gyere ide!”
Így kapsz becenevet. Ha egyszer a gatyádba szarsz,
akkor életed végéig „Caca” leszel.
Felnőtt embert is hívhatnak Cacának.
„Képzeld, ki fog megnősülni!” „Ki?”
„Caca!” „Baszki! Caca megnősül?”
„Terhes a felesége.”
Tele lesz a házuk kis kakikkal.
Caca megnősül? A francba!
Köcsög Caca! De jó neki!
Ez van.
És a szüleink… igazi testszégyenítők.
Leszarják, hány éves vagy.
Munkába menet így szóltak hozzánk: „Figyeljetek, dagadt gecik!
Mire hazajövünk, ne fetrengjetek! Pohos és Köpcös! Megértettétek?”
Erre azt mondtuk: „Jó.” „Okés. Mosakodjatok meg!”
SAM JAY: HAJNALI 3-KOR
Elon Musk egyedül megy az űrbe.
Mi a faszt csinál majd az a fehér csóka az űrben?
Ez komolyan csak nekem gyanús?
Ez a rohadék a kormány és a NASA nélkül megy az űrbe?
Nem is tudtam, hogy lehet ilyet, baszki!
Azt hittem, ők az űrfaszik.
Az övék az űr.
Ha az űrben akarsz szarakodni, velük szarakodsz.
Ez a rohadék űrhajót épített, csak úgy. Keddenként utazik.
Szombat az űr napja, köcsög!
Ezt mindenki tudja!
Nem mehetsz hétköznap a kicseszett űrbe!
Ez egy esemény. Szombaton történik. Közvetítik. Ez meg felmegy szerdán. Mi?
Ráadásul Sacramentóból. Cape Canaveralban van az űrközpont.
Onnan kell felmenni.
Sacramentóból kurvára nem engednek be a Marsra.
Ha az űrbe mész, szólj az embereknek! Hívd ki a híradót! Mondd, hogy: „Figyu,
szarakodni fogok az űrben. Nem lesz gáz!” És felment.
Mi űrlényekre gondolunk,
közben csak Elon driftelget az égen. Mi a picsa?
A fehérek és az ambícióik…
Tudjátok, mi a rasszizmus? Pontosan ez az, fehérek!
Pár fehér nem érti. Azt gondolják: „Ez meg miről beszél?”
Kurvára nem értik.
Ők nem értik. Mindenki tanul történelmet.
„Nem akasztottak fel senkit, nem történt verés.
Egy fekete fickóval dolgozom, van kocsija, így egyenlők vagyunk.”
Hagyjuk a picsába! Nyugi! „Minden tisztességes.”
Kibaszott idióta!
Semmi sem tisztességes!
Mert álmodban meg akarod venni a Marsot, baromarc!
A büdös életben nem jutott volna eszembe ilyen.
Ha temérdek pénzem lenne,
aranyozott plafont csináltatnék, mint Master P a Cribsben.
Ez lenne, ha sok pénzem lenne, baszki.
Egyedül felmenni az űrbe? Soha!
Ha mennék, előbb felhívnám a NASA-t.
„Csá, NASA! itt Sam. Mehetek?
Tudjátok mit? Kedd van. Szombat az űr napja.”
MARC MARON: KÖZELEDIK A VILÁGVÉGE. NA ÉS?
Sosem tudhatod, mikor vág valaki valamit a fejedhez,
ami tönkreteszi az életed, vagy legalább hónapokig megváltoztatja,
vagy gondot okoz neked.
Tegyük fel, hogy valaki véletlenül egy hülye gondolatot ültet a fejedbe,
amivel meg kell birkóznod.
Talán csak élvezed a napodat,
és egy ismerős vagy ismeretlen azt kérdi: „Te szedsz kurkumát?”
„Mi van?”
„Szedsz kurkumát?” „Kurkumát?”
„Igen, szedj belőle!” „A kurkumából?” „Igen.”
„A fűszerre gondolsz?” „Igen. Segít.” „A kurkuma nevű fűszer?”
„Igen, enned kellene.”
„Azt a fűszert, amit egyszer megveszel egy indiai fogáshoz…
amit soha többé nem használsz,
és ami elszínezi a fakanalad?”
„Igen, szedned kellene.”
Miközben elmegy, visszaszól: „Ha megvan a kurkuma,
akkor tegyél hozzá fekete borsot, mert úgy aktiválódik!”
Ebből nem azt gondolná mindenki, hogy ez egy irtó nagy faszság?
„Ilyen hülyének hiszel, hogy ezt beveszem? Mi a tudományos háttere?”
Ez olyan, mintha pár vitaminárus ülne egy nagy adag kurkuma mellett,
egy rakás üres gyógyszerkapszulával, és beszélgetnek: „Nem is tudom.
Ezt így nem adhatjuk el.
Ez csak egy fűszer.
Hozzá kell tennünk valamit.”
„Mire gondolt, főnök?” Ez úgy hangzik, mint egy régi film.
„Nem tudom, talán még egy fűszert?” „Mi legyen az? Bors?”
„Nem is rossz ötlet.”
„Mondjuk azt, hogy az aktiválja?”
„Azt a kurva! Ez egy kibaszott millió dolláros ötlet.
Töltsük meg a kapszulákat! Talán majd Joe Rogan segít eladni.”
KEVIN HART: LE SE SZ*ROM
Nem hiszem, hogy a gyerekeim magániskolája tiszteletben tartja a hírnevemet.
Nem. Tényleg nem. Ez komoly. Esküszöm! Nem hülyülök.
Őszinte leszek. Ez az én házam. Nem fogom vissza magam.
Nem tisztelik a hírnevemet.
Szerény pasas vagyok.
Lehet, hogy nem így tűnik, de nagyon is az vagyok.
Amit értünk, nem kell mondani. Tudjátok, ki vagyok. Jól tudjátok.
Ne kelljen kimondanom!
Olyan helyzetbe hoztak, hogy ki kellett mondanom, ki vagyok.
Suliba vittem a gyerekeket, és a tanárok körbeállták a kocsimat.
„Mr. Hart! Beszélni szeretnénk önnel.
Közeleg az iskolai vásár.
Évente egyszer szoktuk megtartani.
Szeretnénk,
ha idén maga lenne az üdvözlőember.”
Hagytam neki időt, hogy azt mondja: „Hülyültem.” De nem mondta.
Mondom: „Ez valami rossz vicc?”
„Nem. Ez a legnagyobb vásárunk. Szeretnénk, ha elvállalná.
Csodás üdvözlőember lehetne az idei vásárunkon.”
Mielőtt folytatnám a sztorit, tisztázzunk valamit!
Nincs semmi bajom az üdvözlőemberekkel, okés?
Nem akarom, hogy miután elmondom a sztorit,
páran tüntessetek a házam előtt, mert nem tisztelem őket.
„Le Kevin Harttal, mert nem tiszteli az üdvözlőket!”
Az üdvözlők csodás emberek.
És szükség van rájuk. Értem én.
Volt részem jó néhány, csodálatos üdvözlésben.
Egyszer a Walmartban valaki fantasztikusan üdvözölt.
Nem is tudom, honnan jött. Csak úgy ott termett előttem.
Beugrott elém: „Üdv a Walmartban! Miben segíthetek?”
Mire én: „Mi a fasz?”
Te meg honnan bújtál elő?”
„Segíteni jöttem. Rengeteg akciónk van.”
Aztán holdjárásban távozott.
Így reagáltam rá: „Mi a fasz történt? Ez meg mi volt?”
Annyira lenyűgözött a fickó, hogy nemcsak bevásároltam,
de kifelé menet mindent tűvé tettem a fickóért.
Meg akartam mutatni, mit vettem. „Hahó! Jöjjön csak ide!
Jöjjön, megmutatom, mit vettem!”
Odajött, kinyitottam a szatyrom, erre ő:
Ezt csinálta.
„Jó cuccokat vásárolt.”
A szövegkiemelőjével áthúztam a blokkom, nehogy az higgyék, hogy loptam.
Azt mondta: „Remélem, még találkozunk!”
Mondom: „Itt lesz még?” Erre ő: „Mégis ki lenne itt?”
Ismét holdjárással ment el. „Mi a fasz?
Ez volt az egyik legjobb üdvözlés, amit valaha kaptam.
Persze, hogy visszajövök.”
Nem sértegetem az üdvözlőket, csak én sosem akartam az lenni.
Megkerültem, hogy sikeres lehessek.
Úgyhogy engem senki se kérjen fel üdvözlőnek!
Szerepeltem már toplistás filmben. Kibaszott buszok oldalán volt az arcom.
Ne kérjenek már fel ilyesmire! Vannak ott más gyerekek szülei is,
színészek, színésznők. Őket is megkérhették volna.
Ott van a Kaliforniába Jöttemben Carltont alakító Alfonso. Ő inkább odavaló.
Őt kell kihelyezni, mint üdvözlőembert.
Terry Crews gyerekei is oda járnak. Jól állna neki. Táncoltatná az izmait.
„Ezt figyeljék!
Üdv a vásárban! Vesznek tombolát?”
Micsoda kombináció volna! A szülők megőrülnének érte.
„Micsoda iskola!
Veszek tombolát. Amennyit csak lehet.”
„Ezt figyeljék!”
A szülők csak ámulnának: „Micsoda fogadtatás!”
MICHAEL MCINTYRE: SHOWMAN
Kezdetben csak egy jelszavunk volt.
Az volt az első jelszavunk. Mindig fel tudjuk idézni.
Mindenhol azt használtuk, ahol regisztrálni kellett.
„Elkérhetem a jelszavát?” „Persze, ez az én titkos szavam.”
Aztán a cégek elkezdtek bedurvulni.
Beírtad a jelszót, és azt írta: „gyenge”.
„Hogy merészed leszólni az én titkos szavamat?”
Erre ők: „Sajnos egyre népszerűbb az internet. Erősítse meg a jelszavát!”
És elkezdték követelni egy nagybetű használatát.
„Sajnáljuk, de csak olyan jelszavakat fogadhatunk el,
amiben szerepel legalább egy nagybetű.”
Mind elméláztunk rajta egy pillanatra,
aztán átírtuk nagyra a jelszavunk első betűjét.
Ez megtette egy ideig.
De az internet még népszerűbb lett.
Ezután minden regisztrációnál azt kérték: „Csak úgy regisztrálhat,
ha a jelszava tartalmaz legalább egy nagybetűt és egy számot.”
Ugyanaz megtörtént. Alig egy mikroszekundum hezitálás után
mind úgy döntöttünk,
hogy az egyes számot fogjuk beírni,
ami a nagybetűvel kezdődő jelszavam végére kerül.
És egy ideig ez elfogadható volt,
míg nem egyszer elérkezett egy teljesen új, váratlan,
és egyben izgalmas dolog.
A különleges karakterek világa.
Azt sem tudtuk, mit jelentenek.
A regisztrációnál már ezt kérték: „Szükség lesz egy nagybetűre,
egy számra, azonban kérnénk még egy különleges karaktert is.
És rákattintottunk a gombra. „Kérem, kaphatnék pár példát
ezekre a különleges karakterekre, amiket kérnek tőlem?”
Tanulmányoztuk őket. „Lám-lám!
Nem is tudtam, hogy ezek a karakterek ennyire különlegesek.”
Aztán mindannyiunk tekintete megragadt… a felkiáltójelen.
„Te most velem jössz!”
Ez a nagybetűs jelszavunk végére került,
egyből a szám után.
Most, ebben a színházteremben mindenki a következőre gondol:
„Meg kéne változtatnom a jelszavam!
Majd holnap megcsinálom. Vagy most csináljam?”
FORTUNE FEIMSTER: ÉDES ÉS SÓS
Délen nőttem fel, ahol két dolgot szeretünk.
A templomot és a Chili's éttermet.
Délen mindenki jár templomba. Minden sarkon találni egyet.
Néha még leplezni is próbálják. Mint most is.
Azt hiszitek, hogy egy színházban vagytok.
De a jutalom a templomba járásért az, hogy elmehetünk a Chili'sbe.
A szülővárosomban az volt a legpuccosabb étterem.
Annyira puccos volt, hogy én csak Chile'snek hívtam.
Metodistának neveltek, ami egyfajta finomított kereszténység.
Bizony. Csak meg kell, hogy csípjen, és kész!
Csak egy kis adag Jézus kell az életedbe.
Mindenki drukkolt, hogy a prédikációnak délre vége legyen,
hogy a baptisták előtt érhessünk a Chili'sbe.
Ugye?
Ha 11.55-kor a prédikátor még mindig nyomta a rizsát,
akkor a kórus lassan elkezdett énekelni.
Bordaszeletek
És egy kis édes szósz
Erre mi: „Atyánk, fejezze már be!”
ERIC ANDRE: LEGALIZÁLJUNK MINDENT
Jó hírem van. Végre füveztem anyámmal.
Bizony.
Harminchat évig kampányoltam érte, de végre összejött.
Ne feledjétek, az anyám egy 700 éves zsidó, okés?
Nem volt könnyű.
Eljött hozzám, a Los Angeles-i házamba.
Kocsikáztunk, és megkértem, hogy füvezzen velem.
A válasza: „Nem lehet! Illegális.”
Mire én: „Dehogy! Már legális.” Erre ő: „Oké.”
Esküszöm, ilyen könnyű volt.
Elmentünk a házamhoz, ahol beizzítottam a bongot.
Nem tudta belélegezni. Úgy nézett ki, mint egy trombitás.
Így adtam neki egy kis füves sütit, elkezdtünk társasozni,
majd 20-30 perccel később
elvörösödtek a szemei, rám nézett, és azt mondta:
„Kiszáradt a szám.
Ez is a varázslat része?”
Aztán bekattant: „Gyere közelebb!
Bill Cosby nem erőszakolt nőket.
Az én művem volt!”
És azóta nem láttam őt.
Egyébként ma Bill Cosby a sztárcsaposunk.
Szívesen kever nektek valami ütőset.
A DEGENERÁLTAK: JIM NORTON
Láttam egy szuper dokumentumfilmet Ted Bundyról. Látta valaki?
Négyórás, négyrészes dokumentumfilm Ted Bundyról.
Azt mondták, hogy eredetileg ügyvéd vagy politikus akart lenni.
Amikor ezt meghallottam, értelmet nyert minden, amit csinált.
Legalább szebb utat választott, nem?
Úgy 30 dokumentumfilmet láttam már róla, de őszintén szólva
rohadtul unom már, hogy hősként tiszteljük a sorozatgyilkosokat ebben az országban.
Igen, én is bűnös vagyok ebben.
De rajtam látni, hogy csak a kíváncsiság hajt.
Mások csodálják. Ez kiderül abból, ahogy a filmekben beszélnek róla.
Nem úgy említik Ted Bundyt, ahogy kellene.
Ha őszintén beszélnének róla,
akkor minden mondatban ez lenne: „Aztán ez a szemét…”
De nem ezt teszik. Ilyeneket mondanak: „Erkölcstelen és gonosz volt.”
Aztán szinte kiemelik az erényeit, és azokat lovagolják meg.
Beszélnek az eszéről. Le nem állnak azzal, hogy milyen eszes volt.
Ami túlzás. Nem volt egy zseni.
Azt mondják: „Ted Bundy olyan intelligens volt,
hogy kétszer megszökött a börtönből.” Meséljek az első szökéséről?
Nyitva volt az ablak, és kiugrott.
Így egy macska vagy egy madár is meg tudna szökni.
Nem kell ahhoz lángelmének lenni, hogy egy nyitott ablakon át megszökj.
Zseninek nevezték, mert szerintem bírják a „gonosz zseni” kifejezést.
Azt mondták: „Ted Bundy zseni volt. Magát védte a bíróságon.”
Kivégezték a fickót.
Szar ügyvéd volt. Nem vagy zseni, ha…
Mert ennél rosszabbul nem járhatott volna.
Ha egy orangutánt bérel fel a jogi képviseletére,
ami beleszart volna a kezébe, és az esküdtszék arcába tolta volna azt,
akkor is ugyanez az ítélet születik.
Abban egyetértünk, hogy nem kéne a kinézetét ecsetelgetni?
Átlagos kinézetű fickó volt,
de csak azt mondják, hogy milyen sármos volt.
„Ted Bundy olyan jóképű volt!” Nem igaz.
Abban a közegben számított jóképűnek.
Okés? Azok között, akik meggyilkoltak és megerőszakoltak
több mint negyven nőt.
Köztük Ted a befutó.
FELIPE ESPARZA: ROSSZ DÖNTÉSEK
Nős vagyok. Van egy fehér feleségem és egy fehér fiam. Mostohafiam.
Szőke haj, kék szem. Kicsi, fehér fiú.
Kétéves kora óta nevelem.
Miklónak hívjuk. Igen, Miklónak.
De azt hiszi, ő is mexikói.
Nekimegy másoknak, ilyen dumával:
„Mizu, baromarc? Van valami bajod?”
Mire én: „Nyugi, Scott!
Ez a lakóegyesület. Ne pofázz nekik!”
A fehér srácok igen merészek.
Ha van egy fehér srác a bandádban, ő tuti benne van mindenben.
A fehér srácok őrültek.
Olyan bűntetteket eszelnek ki, amikre nem is gondolnál.
Egyszer elém állt egy fehér cholo: „Mizu, tesó? Betörünk egy házba?”
„Mégis ki a faszhoz, Ryan?”
„Anyámhoz.
Az a ribanc tegnap este nem csinált nekem szendvicset.”
Néha büszke vagyok a mostohafiamra.
Bár én semmiben sem segítek neki.
Mindig számíthat rám. Én vagyok az egyetlen apja.
De ha sorozatgyilkos lesz belőle, vagy iskolai ámokfutó,
akkor azt fogom mondani, hogy: „Baszki, ilyenek a fehérek.”
Egyszer halálra rémültem…
amikor szellemnek öltözött be.
Nem tudtam, hogy szellem vagy a Ku-Klux-Klan tagja-e.
HANNAH GADSBY: KUTYÁM, DOUGLAS
Ma is sok görög él és virul a világban. Isten hozta önöket!
Na, igen, az ókori görögök mind halottak.
Egy forgalmas úton éltek, amit az ősi rómaiak építettek.
Ki van a képen? Ott van Pitagorasz. Épp elnevezi az összes háromszöget!
Egyenlő szárú lábai vannak.
Ott van Szókratész is.
Épp elesett. Tipikus Szókratész.
Eszes, az tuti, de járni nem tud. Állj fel, tesó!
Mit csináltak a nők, míg a férfiak fontos dolgokat neveztek el?
A kutatásaim szerint
a nők általában hármasával álldogáltak, meztelenül.
Várták, hogy a férfiak elnevezzenek mindent.
Ez látható a központi figurán.
Azt mondja, „Mi van a kezedben, Karen?”
„Csak pár csecsebecse.”
Más nők csak fogtak dolgokat, és remélték, hogy nem mérgezők.
Várták, hogy a férfiak elnevezzék a dolgokat.
Ez az ágy elnevezése előtti kép. Láthatók az ágyazni próbáló nők,
csak úgy rádobták a fára a lepedőt.
„Nem is tudom, építsünk egy erődöt!
Csini kis erőd lesz!”
„Hurrá, kész van az erőd!”
A meztelen tánc az erdőben, hármasban minden nő első számú hobbija.
Imádjuk csinálni, nem? Van ennél biztonságosabb dolog? Imádom!
Ez talán úgy néz ki, mint egy csintalan mulatozás,
az erdőben, egy ünnepnapon, hisztik nélkül.
De felhívnám a figyelmetek erre a csoportra.
Ez erős szorítás ahhoz, hogy csak szórakozás legyen.
Feszültségre utal.
Mi történt? Valaki a paleót említette?
Nem.
Mondom, mi volt. A központi figura rájött, hogy ez a kis fátyolszövet,
ami potenciális erőd is lehetne,
megjárta a másik nő valagát.
Annyira bevágott neki, hogy eltakarta az egész seggét.
Őt pedig ez feldúlta.
Itt érdemes rámutatni,
hogy ez nem egy fotó. Ez nem egy véletlenül készült fotó…
ami egy szerencsétlen pillanatban készült.
Nem. Ez egy festmény.
Vagyis ez itt…
tudatos döntés volt!
Egy férfi döntése, majd munkája van ebben a festményben.
PATTON OSWALT: MINDENT SZERETEK
Úristen!
Mostanában ezt csinálom. Túrázni járok.
Ez a hobbim. Túrázok.
A túrázás nekem nem edzés,
hanem tevékenység.
Mert a túrázás nem edzés.
Ez egy átmenet a 20-as, 30-as éveidben végzett edzések,
és az óvatos plázabejárás között…
amit a 70-es, 80-as éveidben végzel,
hogy rád menjen a szmoking a ravatalozóban.
Nem jó, ha szét kell vágni a zakót hátul.
Az kínos. Bizony. Haljunk meg méltósággal!
Szóval én a kocsimat mindennap egy túraút kezdeténél állítom le,
aztán elhagyom a kocsimat…
majd végül megfordulok,
és visszamegyek a kocsimhoz.
Ezt csinálom.
Együtt túrázok a többi 50 évessel.
Ovális köröket járunk be.
Ha egy helikopterrel alacsony magasságban körberepülhetnétek a Földet, mit látnátok?
Huszonéveseket, akik drogoznak, habzsolják a finom ételeket, szexelnek.
Dolgozó harmincasokat, akik a világot működtetik.
Negyveneseket…
akik huszonévesekkel dugnának.
Aztán minket, a jámbor, behódoló ötveneseket,
a mi kis haszontalan túráinkon.
Bent vannak a fülhallgatóink, podcasteket hallgatunk…
amiket olyan huszonévesek készítenek, akikkel senki sem dugna.
VIR DAS: INDIÁNAK SZERETETTEL
Ha meg akarjuk érteni a hazánkat, meg kell értenünk, miben hiszünk.
- Igazam van? - Igen.
Ugye? És meg kell értenünk, hogy nem igazak,
de kurvára hiszünk bennük.
Például minden indiainak fel kell állnia a nemzeti himnuszra.
Elhiszem.
De gyakorlatilag nem kell.
De nem ártana. Biztonsági okokból.
Mert vannak a helyiségben olyanok is, akik éneklés közben csapkodnak.
Álljatok fel a nemzeti himnuszra!
Elég laza a himnuszunk. Határozott a vége, nem túl hosszú.
Tudod, mikor van vége. Akkor ezt csináljuk…
Senki sem halt meg. Üljünk le!
Sohasem tudják, mikor kell leülni.
A szabadság országa
és a bátrak
hona felett
A féltérdre ereszkedett futballista csak pihent, nem tiltakozott.
A himnuszhoz nem kell felállni.
Tudjátok, honnan tudom? Mert úgy kezdik, hogy: „Kérjük…”
„Kérjük, álljanak fel a nemzeti himnuszhoz!”
Az indiai szabályok szerint ha valaki kér valamit,
akkor szart sem csinálunk.
„Kérjük, ne használja a mobilját, amíg a gép el nem érte a kaput!”
Kapjátok be!
Ha a levegőből látunk egy ismerős épületet, felhívunk valakit.
„Kérem, ne pisiljenek a falra!” De hát a fal arra való!
Amerika hálás lehet, hogy Mexikóval határos, nem velünk.
Mert… tudjátok.
Ha nekünk építettek volna falat, akkor szagolhatták volna.
„Miért vizelnek folyton ránk?”
Most elképzelitek, ugye?
A DEGENERÁLTAK: ROBERT KELLY
A fiatalok imádnak csókolózni.
Egymás nyelvét szopkodják.
Láttam egy fiatal párt smárolni egy liftben.
Nem foglalkoztak velünk. Szopkodták egymást, mint a medvecukrot.
Aztán a srác ledugta az ujját a csaj torkán.
Fogta, és bedugta…
A csaj szopni kezdte, mintha pénisz lett volna.
Ha megpróbálnám bedugni az ujjam a nejem szájába,
azt kérdezné: „Ez meg mi a fasz volt?
Haragszol rám? Mi a faszt tettem?
Ha nem akarsz meghallgatni, szólj, hogy fogjam be! Ne csináld ezt!
Fél órán keresztül vakartad a tökeidet, amikor a meccset nézted.
Gombaízű lett a szám. Utálom a gombát.
Te gombás tökű! Hagyj békén!”
Igen, 45 körül már nem csókolózol. Akkor csak ennyi jár.
„Szia!”
Mert neki rohad a foga, te meg nem jársz fogorvoshoz.
„Többet ezt ne csináljuk, okés?”
URZILA CARLSON: A TÚLKÉPZETT VESZTES
Vannak dolgok, amikről azt hisszük, kurva jól állnak, közben nem.
Mint a tangák.
Szandálok.
Strandpapucsok.
Tangapapucsok. Így hívjuk őket Dél-Afrikában.
Tudjátok, sosem lesz világbéke,
ameddig nem találunk egy egységes nevet nekik.
Az a gond velük, hogy nincs hozzájuk használati utasítás.
Pedig kellene.
Sosem volt olyan papucsom. Egy dél-afrikai farmon nőttem fel,
ahol kígyók meg skorpiók voltak. Ott nem lehet olyat hordani.
A harmincas éveim közepe körül vettem meg az első pár tangapapucsot.
Tizenhárom éve, Új-Zélandon. Senki sem állított meg.
Amikor megvettem, senki sem mondta, hogy: „Figyeljen!
Használt már ilyet?”
„Nem, még nem.”
„Jöjjön ide!
Tudnia kell,
hogy ha egy csepp nedvesség valahogy belekerül… maga halott ember.
Ja, és ha egy csepp nedvesség éri a külsejét… akkor is meghal.
És egy pillanatig se higgye, hogy futhat benne…
a kocsijától, egy nagy viharban…
be a plázába, ami le van csempézve.
Mert akár felkészült rá fizikailag, akár nem, kurvára spárgázni fog bennük.”
Erre én: „Oké, király.”
De vásárlás után még hozzád szól: „Még valami!
Tudnia kell, hogy ebben a papucsban csak előrefelé lehet mozogni.
Egyirányúaknak hívjuk őket.
Ha oldalra akar lépni bennük, meghal.
És ne lépjen hátra sem! A bácsikám megpróbálta, és meghalt!”
Nagyon összetett papucs. Figyelmeztetés kellene hozzá,
meg valaki, aki egy hetet eltölt veled, hogy betanítson rá.
Megtanultam, hogy hivatalosan is elértem abba a korba és súlyba,
amikor már nem tudok elesni.
Zuhanok.
Nem tudhatod, mikor történik meg veled.
Öt éve a barátaim megkérdezték volna, hogy be vagyok-e rúgva.
Most már aggódó szmájlikat kapok.
„Jól vagy? Úgy hallottam, zuhantál egyet.” Mire én:
„Nem, csak elfelejtettem, hogy a halálpapucs van rajtam.”
TOM PAPA: KIRÁLY VAGY!
Ezek a szép idők.
Az emberek mindig a régi szép időkről beszélnek.
„Bárcsak visszatérhetnénk a régi szép időkbe!”
„A régi szép időkbe?” Viccelsz?
Most éljük a régi szép időket.
Épp próbálunk rájönni, hogy éljünk meg a jelenben.
És még nem jöttünk rá.
A régi szép időkre vágysz? Akkoriban semmihez sem értettek. Semmihez.
Láttátok már a legelső biciklit?
Én semmihez sem értek.
De azt tudom, hogy nem teszem a lehető legkisebb kereket hátra…
és a világ legnagyobb kerekét pedig előre.
Az egy rossz bicikli.
Egyedül fel sem lehetett rá szállni.
A barátaid hajítottak fel rá úgy, hogy megpörgettek a bajszodnál fogva,
és bíztak benne, hogy az ülésen landolsz.
A pedálozást abba sem lehetett hagyni. A halálodig kellett pedáloznod.
De nem volt gáz, mert a várható életkor a régi szép időkben huszonnyolc év volt!
Ugyan! Szörnyű idők voltak akkor. Egy rémálom volt minden kórház.
Levagdosták az emberek lábát.
Mindegy, mi volt a baj.
Törött kar? Influenza? Befelé sétáltál, kifelé egy lábon ugráltál.
Nem voltak gyógyszerek. Még Advil sem. El tudjátok képzelni?
Élet Advil nélkül?
Jártatok már úgy, hogy észrevettétek, elfogyott otthon az Advil?
Olyankor a földre fekszem, és várom a halált.
„Mit vegyek be? A 12 éves allergiagyógyszert?”
Nem létezett savlekötő. Semmilyen.
Az emberek ettek, felpuffadtak, és szétrobbantak.
Ezek voltak a régi szép idők.
Nézzetek a ruhátokra! Milyen csodás anyagokat hordhatunk!
Még válogathattatok is. Nemcsak egy ruhátok van.
Régen nem volt más, csak egy szúrós, gyapjú ruha.
Kemény bőrcipő, disznómájból.
És vászon alsónadrág.
Vászon alsónadrág.
Láttatok már régi, fekete-fehér képeket? Mindenki dühösen bámul a kamerába.
„Mi van ezekkel az emberekkel? Miért ilyen boldogtalanok?”
Vászon alsónadrág.
Szörnyű.
TISZTELETTEL, KANAN GILL
Hazamentem, elkezdtem játszani. A Grand Theft Auto 3-mal.
GTA-rajongók?
Ez volt az első játék, ahol azt tehetted, amit akartál. Minden szart lehetett benne.
Fegyvert lopni, kocsikat elkötni,
embereket elütni. Ha jöttek a rendőrök, megölhetted őket.
Aztán küldték a katonákat, akiket szintén megölhettél.
És ha közben véletlenül meghaltál, akkor újraéledtél.
A kórházban, de fegyver nélkül. Lehetett újakat lopni.
Ez túl nagy szabadság volt az akkori elmémnek.
„Bármit megtehetsz.” „Igen, de mit kéne tenned?”
„Bármit. Éld ki magad?” „Jó, de mi a cél?”
Utánanéztem, és megtaláltam, mit kellett csinálni.
Megcsináltam, és befejeztem a játékot.
A játék végén a statisztika megmutatja, hányszor haltál meg,
hány embert öltél meg,
és van még egy érdekes dolog. A teljesítési százalék.
Ami azt írta: „Teljesítve: 12%.”
Micsoda?
Végigvittem a játékot. Az 100%.
„Nem, csak a végére értél.
De te csak 12%-át tetted meg annak, amit megtehettél volna.”
Bassza meg!
Mi van, ha az élet is ilyen?
Mi van, ha meghalsz, mész a túlvilágra, és kapsz egy bizonyítványt?
„Három százalék?”
„Egy mellékküldetést sem végeztél el.”
„Például mit?”
„Ebben a buliban füves cigivel kínáltak. Elutasítottad, pedig az 15% volt.”
„Rendben.”
„Szerettél valakit, közölni akartad vele, de csak annyit mondtál: 'Szióka!
Csak tréfa volt!'”
Nem az volt.
A DEGENERÁLTAK: MS. PAT
A nagyapám imádta a pankrációt nézni.
Bírta, amikor a fekete pankrátorok szarrá verték a fehéreket.
Szerette Thunderbolt Pattersont.
Kiabált a tévére,
amikor épp egy fehér csókát püfölt: „Nyírd ki a hipóképűt!”
És én ugyanazt kiabáltam vele. „Nyírd ki!”
Nem is tudtam, hogy a fehéreket hipóképűeknek hívják.
Amikor idősebb lettem, egyedül akartam megnézni egy meccset.
Atlanta belvárosában jártam.
Úton voltam egy mérkőzésre.
Megálltam a Marriott Hotelben, hogy felhívjam a bátyámat:
„Siess már, baszod! Lemaradunk a meccsről!”
Erre ő: „Úton vagyok.” Letettem a telefont, felnéztem,
és egy fehér fickó bámult engem.
Majd megszólalt: „Mi a helyzet?” Mire én: „Mi lenne?”
Azt mondja: „Feljössz a szobámba?”
Erre én: „Oké.”
Még sosem jártam a Marriott Hotelben.
A szobáiban meg pláne.
Kinyitotta az ajtót, és egyből feltűnt, hogy kibaszott légkondi van bent.
Sosem láttam légkondit.
Egy ventilátorunk volt otthon, ami anyám puncijánál volt.
Egész nap a sunáját hűtötte vele.
„Szólna valaki anyának, hogy bűzlik a puncija?”
A fickó odalépett egy kicsi hűtőhöz,
kinyitotta az ajtaját, és adott egy igazi Coca-Colát.
Nem tudtam, milyen íze van az igazi Coca-Colának.
Ittam kólát, meg szörpöket, de Coca-Colát nem.
Kurva izgatott voltam, így kinyitottam, és egyben megittam.
Átkísért az ágyhoz, lehúzta a cipzárját, és elővette a fehér farkát.
Azelőtt még sosem láttam fehér faszt.
Számomra olyan egy fehér fasz, mint egy nyers csirkecomb.
A fehér fickók most azt gondolják: „Mi a faszról beszél?”
Rárakta a kezem, és fel-le kellett mozgatnom rajta.
Ekkor arra gondoltam: „A fehéreknél ilyen egy grillezés?
Mert erre a csirkecombra ráférne egy kis fűszer.”
Körülbelül öt perc múlva kijött valami a csirkecombból.
Elvette a farkát, megtörölte a kezem, és adott 100 dollárt.
Erre én: „Uram, holnap is itt lesz?”
Ez kurva sok pénz volt egy 11 évesnek.
Menjetek a picsába, fehérek!
Ennyi pénzt sosem kerestetek a kurva limonádétokkal!
Sosem kerestetek ennyi pénzt a szaros limonádébódétokban.
Kapjátok be! Az a fehér fickó munkát teremtett a fekete közösségben.
ROB SCHNEIDER: ÁZSIAI ÉDESANYA, MEXIKÓI GYEREKEK
A huszonévesek és a harmincasok ezt még nem értik.
Folyton azzal jönnek, hogy: „Gyerünk, basszunk be!
Nem akarsz bebaszni? Basszunk be, mint az állat!”
Nem, nem akarok bebaszni. Nem.
Mert nem élvezem.
Az ötvenes éveimben járok. Havonta két jó napom szokott lenni.
Miért akarnám azokat is elbaszni?
Ha az én koromban be akarnék baszni, akkor sajtot ennék.
Ez meg milyen sajt volt?
Szarvasgombás camembert?
Nem baj, megérte. De basszus! Most aztán be vagyok baszva!
A nejemtől kondibérletet kaptam karácsonyra. „Köszi, drágám! Köszönöm!”
Végül elmentem edzeni, és láttam pár öreg fickót. Edzettek.
És ki voltak gyúrva.
De furcsa látvány volt.
Nem akarok kigyúrt lenni. Nem szeretnék olyan pocsékul kinézni.
Ez a cél. Ilyen személyi edzőt akarok.
Aki eléri, hogy ne nézzek ki pocsékul.
Néztem ezeket az öreg fickókat. Ki voltak pattintva.
De furán néztek ki. Valami nem stimmelt.
Nem értettem, mi a probléma.
Aki öreg, az ne legyen kigyúrva.
Mert túl vékonyra nyúlik ki a bőrük.
„Nézd, milyen izmos vagyok!”
„Ja, de látom a szívedet.
Vedd fel a pólód!
Mindjárt hányok tőled!”
A kedvencem a házasságban az, hogy a nejem dönti el,
mire nincs már szükségem.
„Ez már kicsi rád. Ez szarul néz ki. Ezt nem veheted fel!”
Nem mexikói, csak viccesebb ilyen hanglejtéssel. Sokkal viccesebb.
Lehet, hogy mexikói. Már nem tudom. Néha gyanús nekem. De nem tudni.
„Ezt ne hord többet! Ez már kicsi rád!”
A feleségem kidobta az összes mackónadrágomat.
„Miért dobtad ki őket?”
„Mert a mackónadrág hazudik neked!
Igazi hazudozó mind.
Ha hordod, nem tudod, mennyit hízol.
Nem veszed észre, csak akkor, amikor eltűnnek a zsinórok belőle.
De akkor már egy dagadt geci vagy! Akkor már túl késő, ezért kidobtam őket.”
Egyébként igaza van. Ha ötvenes pasi vagy,
akkor rizikós mackónadrágot hordani. Tényleg az.
Mert túl könnyen kiránthatod belőle a farkad.
Egyszer már úton a mosdóba elővettem a farkamat.
Aztán valami elvonta a figyelmem.
A nejem rám kiabált: „Miért van kint a farkad?
Még ki sem értél a mosdóba!”
Erre én: „Figyu! Nem is tudtam, hogy ebben az étteremben van salátabár.”
A DEGENERÁLTAK: ADRIENNE IAPALUCCI
Nem is tudom. Nem vagyok jó feminista. Még mindig hallgatom R. Kellyt.
El is felejtettem, milyen jók a zenéi, amíg ki nem jött a dokumentumfilm róla.
Az emberek kiborultak: „Mi lesz a zenéjével?”
„Nyilván nem fogom támogatni egyik új dalát sem.
Csak akkor, ha tényleg jó.”
De őszintén szólva a régi zenéi már igazi klasszikusok.
Ha nem hallgatod a zenéjét,
akkor hiába dugta meg azokat a gyerekeket.
Figyu, skacok!
A háborút nem mindig támogatjuk, a katonákat viszont igen.
Basszus!
Azok a lányok a hazát szolgálták.
Ugyanolyan jogok illetnék meg őket, mint a veteránokat.
Ingyen járhatnának suliba, elsőként szállhatnának repülőre.
Miért hagyjuk a nagyikat először felszállni?
Ők semmit sem tettek értünk.
De a gyerekeknek köszönhetjük az Ignition című szám remixét.
Basszus! Amúgy megnéztétek a dokumentumfilmet?
Nem tudtam, hogy a házában tartotta a gyerekeket, akikkel szexelt.
„Kelly! Utána engedd el őket!
Nem lehet az egész ifi kosárcsapat a pincében.”
Erre ők: „De állandóan kikapunk. Hol vannak az irányító játékosok?”
Szerintem azért dugott gyerekekkel, mert agyilag egy szinten voltak.
Nem érdekel, nevettek-e rajta vagy sem.
Engem egész gyerekkoromban semmibe vettek. Szívesen mentem volna R. Kelly házába.
Istenem! Annyi gyerekkel lehetett volna ott játszani!
Basszus, milyen király fogócskák lehettek volna ott!
Ott volt R. Kelly „I Believe I Can Fly” című dala.
De ha tudott volna repülni,
akkor megúszhatta volna a gyerekek megdugását.
KENNY SEBASTIAN: A LEGÉRDEKESEBB EMBER A SZOBÁBAN
Itt a harmónium.
Előtűnt a semmiből!
Öregem, a harmónium egy borzalmasan nyomasztó hangszer.
De utálni sem lehet. Úgy néz ki, mint egy asztmás bácsika.
A gitár olyan, mint egy fiatal tinédzser. „Drogozzunk, tesó! Ez az!”
A harmónium azt mondja: „Vigyél a templomba!”
Még senki sem örült így egy harmóniumnak. Szerintem.
Általában temetéseken használják.
Ez egy remek hangszer. Egyébként nem kell hozzá áram.
Környezetbarát, szóval…
Szegénységbiztos is. Nem panaszkodhatsz miatta a kormánynak.
Nem mondhatod, hogy: „Nincs otthon áram, ezért nem tudok zenélni.”
A kormány válasza: „Harmónium!”
A nyugati hangszerekhez kell az áram. Ott az elektromos gitár, zongora.
„Tanárnő, használhatok elektromos gitárt?” „Nem, megráz az áram.”
Mi?
Érdekes, hogy miből áll a hangszer. Fából és depresszióból.
Ez az egyetlen zenei eszköz, ami úgy hangzik, mint a „nem” szó.
Mintha a „nemmel” skáláznánk.
Ha megkérdeztem a zenetanártól, hogy gitározhatok-e, ez volt a válasz…
Ebből semmi jó nem várható.
Nemcsak angolul működik, hanem bármilyen nyelven.
Nahi
Csodálatos. Ha sírva fakadnék, annak ugyanilyen hangja lenne.
Nahi
„Micsoda bevezető!” Sír tőle mindenki.
Megsirat.
MIDDLEDITCH ÉS SCHWARTZ: TELJESEN IMPROVIZÁLT STAND-UP KÜLÖNKIADÁS
- Csalódást okozunk-e? - Ki tudja?
Nem tudjuk. Nem tudjuk, mi fog történni.
Nem. Miért is, Thomas?
Mert ez egy improvizált előadás.
- Ez mit jelent? - Hogy minden kitalált.
Hogy érted ezt?
Mondasz valamit, amit én folytatok: „Igen, és…”
Szóval, ha azt mondom: „Finom ez a húsgombóc…”
Akkor én rávágom, hogy: „Igen, és húsból van.”
- Improvizáció. - Ez lenne az.
Kérlek! Legutóbb is én lettem megdugva.
- Tényleg. Ez igaz. - Igen.
Akkor tudod, milyen. Menni fog újra.
Tudom.
Nem biztos, hogy dugni akar majd.
- Jó, akkor fordulj meg! - Csináld te!
Kő-papír-olló! Egy győzelemig.
- Egy győzelem? - Igen.
- Kő-papír-olló, bumm! - Oké.
- Ezt fogod mutatni? - Nem.
- Mehet? - Oké.
Tudom, mit fogsz mutatni.
- Oké. - Az előbb mutattad.
- Majdnem biztos vagyok benne. - Oké.
- Teljesen biztos, hogy legyőzlek. - Oké.
A való életben is megvernélek.
- Jól van. - Komolyan.
- Biztos vagyok benne. - Szerintem is.
- Már a fejedbe férkőztem. - Igen.
Oké, mehet?
Ezért fognak engem megdugni.
Állatok vagyunk. Nem kibaszott emberek.
Benne vagy te is.
Igen, csak gazellák vagyunk, akik megbeszélik, ki legyen megdugva,
egy kő-papír-olló játékban.
Mehet?
- Rendben. - Veszteni fogsz.
- Komolyan. - Szerintem is.
De nem tudom, miért félek.
- Nem számít. - Nem. Nem lesz következménye.
Felveszik az egészet, így mindenki látni fogja.
Köztudottan szar vagyok kő -papír-ollóban.
Meggondolhatod magad. Ha változtatsz, akkor én is változtatok.
- Nem akarok. - Én sem.
- Mehet? - Igen.
Kő-papír-olló!
Köszönjük mindenkinek!
Köszi, New York! Nagyszerűek voltatok!
- Köszönöm! - Köszönöm szépen!
Köszönöm! Gracias.
Ezt a különkiadást ti tettétek kibaszottul különlegessé!
Kurva jó közönség voltatok! Jó éjt!
Köszönöm, hölgyeim és uraim!
- Köszönöm szépen! - Köszi, emberek!
A feliratot fordította: Balla-Fábián Gerda