Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫מה הרעיון של הבופה?‬
‫"טוב, המצב רע.‬
‫איך נוכל לחמיר אותו?"‬
‫- ג'רי סיינפלד‬ ‫23 שעות להרוג -‬
‫"למה שלא נכניס אנשים‬ ‫שכבר מתקשים בשליטה בגודל המנות…‬
‫לאיזושהי אורגיית מזון מושחתת‬ ‫בסגנון קליגולגה‬
‫של צריכה אנושית בלתי מוגבלת?‬
‫הכניסה למקום תהיה‬ ‫מגלשת מים עם סירופ שוקולד."‬
‫בופה זה כמו לקחת את הכלב שלך‬ ‫לחנות בעלי חיים‬
‫ולתת לו לעשות את הקניות.‬
‫נותנים לו את הארנק במגרש החניה‬
‫ואומרים לו, "למה שלא תיכנס,‬ ‫ותקנה את כמות האוכל שמתאימה לך לדעתך?‬
‫תשתמש בשיפוט הכלבי שלך.‬
‫אני אחכה באוטו.‬ ‫תשאיר סדק בחלון כדי שאוכל לנשום."‬
‫אנשים לא מתמודדים היטב‬
‫בסביבת אכילה בלתי מפוקחת.‬
‫אף אחד לא ייכנס למסעדה ויגיד למלצר,‬ ‫"אני אקח פרפה יוגורט,‬
‫ספייר ריבס, פשטידת בשר,‬ ‫רגלי סרטן, ארבע עוגיות וחביתת חלבונים."‬
‫אנשים מרכיבים סעודות אחרונות‬ ‫של נידונים למוות על הצלחות האלה.‬
‫זה מודל עבודה מושלם‬ ‫של כל הבעיות הנפשיות והקשיים האישיים שלהם.‬
‫הם פשוט מסתובבים, מציגים את זה.‬
‫"עם זה אני מתמודד."‬
‫זה סלט עם כף גלידה מלמעלה.‬
‫"יש לי נושאים לא פתורים‬ ‫שאני מנסה לעבוד עליהם כאן בבופה."‬
‫מתחילים לפנות לזרים.‬
‫"סליחה, מאיפה לקחת את זה?‬ ‫מה זה? אפילו לא ראיתי את זה. מה זה?‬
‫זה פולקע מקורמל?‬ ‫אני חייב לטעום. תביא את שלך.‬
‫אתה יודע איפה הם.‬ ‫אתה יכול לקחת עוד. בחייך!"‬
‫- לזלי ג'ונס:‬ ‫מכונת זמן -‬
‫תפילות של בני 22 ותפילות של בני 42‬ ‫הן שונות לגמרי.‬
‫תפילות של בני 22 הן כאלה:‬
‫"אלוהים…‬
‫בבקשה תעשה שלא אדבק במחלות מין.‬
‫תודה לאל על הסוודר הזה."‬
‫תפילות של בני 42 הן כאלה:‬
‫"אלוהים...‬
‫למה אני כל כך עייפה?‬
‫אני לוקחת את הוויטמינים כמו שאמרת, ישו.‬
‫אלוהים,‬
‫בבקשה אל תיתן לו להידבק במחלות המין שלי.‬
‫ואלוהים, בבקשה תעשה‬ ‫שלא אצטרך לחרבן מיד אחרי. זה פשוט…‬
‫זה לא סקסי, אלוהים!"‬
‫- טיילור טומלינסון‬ ‫משבר רבע-החיים -‬
‫הייתי בפייסבוק השבוע.‬
‫רק וידאתי שהמשפחה שלי עדיין גזענית. ו…‬
‫זו בדיחה. אני לא צריכה לבדוק. ו…‬
‫- טיילור טומלינסון‬ ‫משבר רבע-החיים -‬
‫ראיתי שמישהי שלמדתי איתה בתיכון‬ ‫בדיוק חזרה מירח הדבש.‬
‫והיא פרסמה בפוסט‬ ‫שהיא מתכוונת לעשות הפסקה מהרשתות החברתיות.‬
‫ראיתם אנשים שעושים את זה?‬
‫כן, אלה הגיבורים של האינטרנט.‬
‫ההכרזה הגדולה שלהם, "הקשיבו, הקשיבו!‬
‫אני יוצאת להפסקה מהרשתות החברתיות.‬
‫#אומץ."‬
‫כאילו, בחייך,‬
‫אף אחד לא רוצה לראות‬ ‫תמונה של הכריך שלך ברביעי,‬
‫אף אחד לא יתגעגע לזה בשישי. טוב?‬
‫ולמה לפרסם פוסט‬ ‫על הכוונה שלך להפסיק לפרסם פוסטים?‬
‫זה כמו להרים כוסית לכבוד זה‬ ‫שתפסיקי לשתות בבקרים.‬
‫זו לא התחלה כל כך טובה, מותק!‬
‫הבחורה הזו עשתה קליפ שלם‬ ‫לאינסטגרם, פייסבוק, כולם.‬
‫היא אמרה, "היי, חבר'ה.‬ ‫כפי שבוודאי שמעתם, בדיוק התחתנתי,‬
‫ואני מתכוונת לעשות‬ ‫הפסקה קטנה מהרשתות החברתיות‬
‫כדי להתמקד בחובותיי החדשים כאשת-איש.‬
‫חובותיי כאשת-איש.‬
‫אני כזה, "את לא יכולה גם למצוץ לבעלך‬ ‫וגם לשתף קליפים של חתולים?‬
‫יש לך שתי ידיים. תעשי מולטיטאסקינג.‬
‫תשיגי סינר."‬
‫זה נראה לי מוזר, אז ניגנתי את הקליפ לאחור.‬ ‫וכמובן שהיא אומרת:‬
‫"עשיתי טעות איומה. בואו לאסוף אותי.‬
‫הוא כזה משעמם!"‬ ‫אנחנו כזה, "כן, אנחנו יודעים. פגשנו אותו."‬
‫הוא מסוג האנשים שרק באמצע הדרך חזרה‬ ‫מהלונה פארק שואלים עליו, "שיט, איפה דאג?"‬
‫אוי, חייבים לחזור.‬ ‫הארנק שלי בפאוץ' שלו, אז…"‬
‫אל תרחמו על דאג. הוא נוראי.‬
‫בכל פעם שהוא מספר סיפור,‬ ‫ילד כלשהו בעולם מאבד בלון.‬
‫- טום סגורה‬ ‫לא שחקן צוות -‬
‫פגשתם פעם מישהו שהוא כל כך משעמם,‬
‫שאתם מרגישים ‬ ‫כאילו שהוא הרעיל אתכם? כאילו…‬
‫אתם מדברים איתו וחושבים,‬ ‫"אני מרגיש שאני גוסס כרגע.‬
‫ואני חושב שזה בגללך."‬
‫לבחור הזה קוראים קרייג. פגשתי אותו…‬
‫דאגתי לזכור את השם.‬ ‫חשבתי, "אני אזכור אותך למשך שארית חיי."‬
‫פגשתי אותו בבנק.‬
‫האם הוא פקיד בבנק? לא.‬
‫האם הוא שומר? לא.‬
‫מה התפקיד שלו?‬
‫אני לא יודע. איך שלא קוראים‬ ‫לבחור הזה שעומד בלובי…‬
‫של בנקים בימינו.‬ ‫אתה נכנס ושואל, "אתה עובד כאן?"‬
‫והוא כזה, "נראה לי." הבחור הזה.‬
‫המקשר של הלובי.‬
‫אז ראיתי אותו. יצרנו קשר עין.‬ ‫אני לא יודע איך זה עובד אצלכם.‬
‫מבחינתי, אם יוצרים קשר עין עם מישהו,‬
‫במהלך היום, לא בלילה,‬
‫אבל במהלך היום…‬
‫מתוך הגינות אנושית, אני מכיר בקיומכם.‬ ‫אז זה מה שעשיתי.‬
‫יצרנו קשר עין, ואמרתי, "מה המצב?"‬ ‫והוא עשה…‬
‫ואמרתי. "אוקיי. אז…"‬
‫ואז ניגשתי לדלתות הבאות כדי להיכנס פנימה.‬
‫וכשעמדתי לפתוח את הדלת, שמעתי:‬ ‫"אתה הולך לבנק?"‬
‫שאלתי, "זה עדיין בנק?"‬
‫הוא אמר: "כן.".‬ ‫ואני אמרתי: "זה מה שתכננתי."‬
‫והוא אמר: "לך על זה."‬
‫ואני כזה…‬
‫"טוב. תודה."‬
‫ואז אני שוב מושיט את היד, והוא אומר:‬ ‫"אני נוסע לווירג'יניה בשבוע הבא."‬
‫"אתה מספר את זה לי?"‬
‫הוא אומר, "שאלת 'מה המצב' כשנכנסת לכאן.‬
‫הייתי צריך לחשוב על זה. זה המצב."‬
‫אמרתי, "זה הדבר הכי מטורף‬ ‫ששמעתי ממישהו אי פעם.‬
‫וגם, השאלה הזאת לא עובדת ככה. אבל בסדר."‬
‫ואני שוב מושיט יד, והוא אומר:‬
‫"כן, אחותי גרה שם."‬ ‫ואני כזה…‬
‫"כמה זמן היא גרה שם?"‬
‫עכשיו כבר נגררתי פנימה.‬
‫הוא אומר, "15 שנים".‬ ‫ואני שואל, "אף פעם לא היית שם?"‬
‫והוא עושה "לא."‬
‫עכשיו אני מתחיל להסתכל עליו בצורה של:‬ ‫"אחי, אתה נוהג לעבודה, או ש…‬
‫מישהו מקפיץ אותך?‬ ‫אתה מבין אתה כוונה?"‬
‫אני חושב שהוא…‬
‫כן.‬
‫אני חושב שהוא ראה את זה על הפרצוף שלי,‬ ‫כי מאמצע שום מקום, הוא אמר: "אני נוהג."‬
‫אמרתי, "אחלה, זה מגניב.‬
‫גם אני נוהג. איזה קטע.‬
‫אני צריך להיכנס."‬
‫הוא אומר, "כן, ניסע לוושינגטון,‬ ‫ונלך לראות מונומנטים."‬
‫אני כזה, "הייתי שמח לשמוע עוד,‬ ‫אבל אני צריך לעשות הפקדה."‬
‫הוא אומר: "אחכה לך פה כשתצא."‬ ‫אני עושה: "חתיכת מניאק."‬
‫שילך להזדיין,‬
‫הוא וכל מי שכמותו.‬
‫אם אתה מעז לספר לאנשים מה מצבך‬ ‫כשהם שואלים "מה המצב",‬
‫זה ממש חצוף ואנוכי, בסדר?‬
‫אני רציני.‬
‫יש שתי תשובות מקובלות ל"מה המצב".‬ ‫"בסדר" ו"מעולה".‬
‫ואם אתה אומלל, אתה אומר "בסדר".‬
‫לא מפילים על אנשים‬ ‫את הבעיות שלכם בעולם האמיתי‬
‫במהלך שיחת נימוסין. כן.‬
‫- ג'ק וייטהול:‬ ‫רק בצחוק -‬
‫זה העולם שאנחנו חיים בו.‬ ‫צריך לדאוג לרגשות של כולם,‬
‫לסבילות של כולם,‬
‫לאי-הסבילות של כולם,‬
‫לדרישות התזונתיות של כולם.‬
‫אומר לכם איפה זה עבר את הגבול,‬ ‫ואני חייב להיות זה שיאמר את זה.‬
‫למען השם…‬
‫יש לנו כבר מספיק סוגי חלב.‬
‫אתם מוכנים להפסיק כבר לחלוב דברים?!‬
‫הלכתי לקנות קפה לא מזמן.‬
‫יש לי טעם מאוד פשוט בקפה.‬
‫זו הייתה אמורה להיות פעולה פשוטה.‬
‫זה לא היה פשוט בכלל.‬
‫נכנסתי לשם ואמרתי:‬ ‫ "שלום, אני רוצה קפה עם חלב, בבקשה."‬
‫"טוב, איזה סוג חלב אתה רוצה?‬
‫יש חלב קוקוס, חלב שקדים,‬
‫חלב אגוזי לוז, חלב אגוזי קשיו,‬ ‫חלב אגוזי מקדמיה,‬
‫חלב שיבולת שועל, חלב אורז,‬ ‫חלב המפ, חלב סויה.‬
‫אפשר לקבל חלב מפולים, קטניות, אגוזים,‬ ‫דגנים, שיבולים, פשתן, עלים, זרעים, עצים."‬
‫"אני רוצה אותו מפטמה, בבקשה.‬
‫לא אכפת לי איזה סוג של פטמה.‬ ‫אני מעדיף של פרה, אבל אני לא בררן.‬
‫אסתפק בכל פטמה שהיא."‬
‫היא מסתכלת עליי‬ ‫כאילו שביקשתי אותו מהפטמה שלה.‬
‫כאילו שאני ההזוי. אני לא ההזוי.‬
‫את זאת שעומדת שם‬ ‫בבית קפה עם החברים שלך‬
‫וחולבת אגוזי קשיו מחורבנים.‬
‫אתם ההזויים, לא אני!‬
‫אני לא מטיל ספק לרגע אחד‬
‫שרגישות ללקטוז‬ ‫היא מצב חמור ובוער מאוד של האנושות.‬
‫אבל אזכיר לכם שכרגע אין לנו תרופה לסרטן,‬
‫ויש 12 סוגים זמינים של תחליפי חלב בשוק,‬
‫שלדעתי הם 11 יותר ממה שאנחנו צריכים!‬
‫- מישל בוטו‬ ‫ברוכים הבאים לבוטופיה -‬
‫כן, מותק. את הטיפוס של מישהו אחר.‬ ‫את אפילו לא יודעת.‬
‫אני הבנתי בשלב מאוחר מדי בחיים‬ ‫שאני ביונסה שניתנת להשגה‬
‫בעיניי עובדי מדינה.‬
‫- מישל בוטו‬ ‫ברוכים הבאים לבוטופיה -‬
‫אלוהים. אתם צוחקים?‬
‫כל עובדי המדינה השחורים‬ ‫בשם לורנס, דניס, קרטיס, אוטיס,‬
‫כל מה שנגמר ב"איס", הם מתים עליי!‬
‫אני לא יכולה ללכת לצעדה של יום הווטרנים.‬ ‫התחת שלי לא בטוח!‬
‫הוא לא בטוח.‬
‫הם מסתכלים עליי כאילו שהם רוצים‬ ‫לקבור את הפוסט טראומה שלהם בין השדיים שלי,‬
‫ואסכים לזה, כי אני פטריוטית, תודה רבה.‬
‫מחשבות ותפילות.‬ ‫תודה על שירותך למען המדינה.‬
‫תודה רבה.‬
‫אני לא יודעת מה איתכם, אבל אני יכולה לגרום‬ ‫לעובד מדינה לעבוד בחג. זה כוח, ביץ'.‬
‫מה את עושה?‬
‫אני רק אומרת,‬ ‫כדאי לכם ללכת איתי לדואר בדצמבר.‬
‫- ברט קריישר‬ ‫היי, ילד גדול -‬
‫אני בבית. הטלפון מצלצל. זו אחות ביה"ס.‬ ‫היא אומרת, "איילה במשרד.‬
‫יש הורה בבית?"‬ ‫אמרתי, "תסתפקי בי."‬
‫- ברט קריישר‬ ‫היי, ילד גדול -‬
‫נותנת את הטלפון לאיילה. מילותיה הראשונות:‬ ‫"ניסיתי לעצור את זה, אבא."‬
‫אני אומר, "לעצור את מה?"‬ ‫היא אומרת: "קיבלתי מחזור." ואני:‬
‫"טוב, מה את צריכה ממני?‬ ‫מכנסיים חדשים? תחתונים? גרביים?‬
‫זה הגיע לך לגרביים?"‬
‫דלי, מגבות, שום?‬ ‫צריך להרחיק ממך את הערפדים.‬
‫היא אומרת, "אבא, אני בסדר.‬ ‫אמא הכינה לי שקית למקרי חירום."‬
‫אני שואל, "אז למה התקשרת אליי?"‬
‫היא אומרת,‬ ‫"אני צריכה שתקנה לי כמה דברים."‬
‫אני כזה, "כמה חמור המחזור הזה?"‬
‫היא אומרת, "לא, אבא.‬ ‫אני מארגנת לעצמי מסיבת מחזור בערב."‬
‫ואני כזה, "סליחה, מה אמרת?"‬ ‫והיא אומרת: "כל הבנות עושות את זה, אבא.‬
‫אני צריכה שתקפוץ לקנות כמה דברים.‬ ‫תקנה עוגת רד ולווט." ואני…‬
‫אני אומר, "חמודה, לא נראה לי שאני יכול‬ ‫לאכול עוגת רד ולווט… אם זה מה שזה מסמל."‬
‫היא אומרת,‬ ‫"אבא, צריך עוגת רד ולווט למסיבת מחזור,‬
‫כי כותבים עליה את שם המחזור."‬ ‫ואני כזה...‬
‫"מי נותנת שם למחזור שלה?"‬
‫היא אומרת, "ג'ורג'י קראה לשלה‬ ‫על שם ההיא מהפרסומות של ביטוח "פרוגרסיב".‬
‫היא אומרת, "אבא, אני זקוקה לך.‬ ‫יבואו הערב עשרה אנשים."‬
‫אמרתי, "יבואו אלינו עשר בנות?"‬ ‫היא אומרת, "לא, שמונה בנות, שני בנים."‬
‫שאלתי, "מי מזמין בנים למסיבת מחזור?"‬
‫ושמעתי את הצחקוק המרושע שלה בטלפון,‬ ‫והיא אמרה: "אבא, זה כל הכיף.‬
‫לא מספרים להם למה הם באים."‬
‫עכשיו אני כזה, "זין, אני בפנים."‬
‫מעולם לא נהניתי יותר במסיבה בחיי.‬
‫תכנון, אירוח, והשתתפות במסיבת מחזור.‬
‫לבשתי הכול אדום,‬ ‫כאילו שזה ראש השנה הסיני.‬
‫שתיתי פינו נואר.‬ ‫הכנתי פסטה עם רוטב מרינרה עם חתיכות.‬
‫וצחקקתי כל הערב עם כל הבנות האלה,‬
‫על שני הבנים האלה, מקס וקרטר, כן?‬ ‫הפרצוף שלהם מלא בעוגה אדומה,‬
‫כאילו שזה ירח הדבש שלהם,‬ ‫והם כזה, "למי אכפת, אני אוכל את זה."‬
‫במשך כל המסיבה,‬
‫הבנים האלה מסתכלים על העוגה,‬ ‫ושואלים, "מי זה ג'ייסון, לעזאזל?"‬
‫הבת שלי, איילה קריישר…‬
‫קראה למחזור שלה "ג'ייסון",‬
‫כי היא קיבלה אותו ביום שישי ה-13.‬
‫- ג'ו קוי‬ ‫מרגיש בבית -‬
‫במשך 30 שנה, פעלתי תחת השם "ג'ו קוי".‬
‫ואז, כשהספיישל האחרון יצא…‬
‫הייתי חייב לדבר עם התקשורת,‬ ‫וראיינו אותי כל הזמן.‬
‫וכל הכתבים שאלו אותי את אותה השאלה.‬
‫"למה קוראים לך ג'ו קוי?"‬
‫ואני כזה, "אין לי תשובה."‬
‫אמרתי, "זה מה שפיליפינים עושים.‬ ‫נותנים לך שם אחד וקוראים לך בשם אחר."‬
‫וזה סיפור אמיתי מאוד,‬
‫כי בדיוק גיליתי את זה, חבר'ה,‬ ‫זה קרה לפני ארבעה חודשים בערך.‬
‫נסעתי לווגאס,‬
‫ויצאתי עם דודתי אוולין לאכול.‬
‫והסתכלתי עליה ואמרתי,‬ ‫תשמעי, דודה אוולין,‬
‫הרבה כתבים שואלים אותי מאיפה הכינוי שלי,‬
‫ואין לי סיפור.‬
‫את יכולה לספר לי סיפור?‬
‫מאיפה הבאת את הכינוי 'ג'ו קוי'?‬
‫היא ממש מבוגרת. אתם חייבים להבין.‬ ‫והיא הסתכלה עליי, ואמרה:‬
‫"אני לא קוראת לך ג'ו קוי."‬
‫ואז אמרתי, "אלוהים, היא זקנה.‬
‫היא מאבדת את זה."‬
‫אז הרגשתי רע. אמרתי לה:‬ ‫"דודה, לא, זה אני.‬
‫אני ג'ו קוי.‬
‫אני ג'ו קוי. האחיין האהוב עלייך.‬
‫אני ג'ו קוי."‬
‫ואז היא אמרה,‬ ‫"אני יודעת מי אתה. אני לא מטומטמת.‬
‫אני רק אומרת לך‬ ‫שאני לא קוראת לך ג'ו קוי."‬
‫שאלתי, "מה זאת אומרת,‬ ‫את לא קוראת לי ג'ו קוי?‬
‫את מסתלבטת עליי עכשיו?‬
‫את רצינית? במשך שלושים שנה‬ ‫קוראים לי 'ג'ו קוי'. אף פעם לא אמרת משהו."‬
‫היא אמרה, "כן, לא אמרתי שום דבר,‬
‫כי אתה כל הזמן אומר 'ג'ו קוי',‬ ‫אז הנחתי לך להמשיך."‬
‫"אז במשך 30 שנה נתת לי להגיד 'ג'ו קוי'‬ ‫אבל את לא קוראת לי ככה?‬
‫יכולתי להישבע שבאותו יום כשהייתי בבית,‬ ‫אמרת 'ג'ו קוי, תאכל.'‬
‫ואני אמרתי 'ג'ו קוי, זה הכינוי שלי.'‬
‫את רצינית?"‬ ‫"כן, אני לא קוראת לך 'ג'ו קוי'."‬
‫אז איך את…‬
‫איך את קוראת לי?‬
‫זה סיפור אמיתי, חבר'ה. מוכנים לזה?‬
‫זה יגרום לכם לבכות.‬
‫אני נשבע שרק עכשיו גיליתי את זה.‬
‫שאלתי, "אז איך את קוראת לי?"‬
‫היא אמרה, "אני קוראת לך 'ג'ו קו'."‬
‫זה הכינוי שלך, 'ג'ו קו'."‬
‫ולכל הצופים בבית שלא יודעים מה זה אומר,‬
‫בטאגאלוג, "קו" פירושו "שלי".‬
‫הכינוי שלי הוא "ג'ו שלי."‬
‫ג'ו קו. נכון שזה חמוד?‬
‫זה כל כך חמוד!‬
‫לא היה לי מושג.‬
‫אמרתי, "זה שם חיבה ממש חמוד."‬
‫היא אמרה, "כן.‬ ‫אתה זה שכל הזמן אומר 'ג'ו קוי'".‬
‫אני לא יודעת מי זה, לעזאזל!‬
‫בכל ספיישל של נטפליקס,‬ ‫'קבלו את ג'ו קוי.'‬
‫ואני שואלת, מי זה, לעזאזל? זה ג'ו קו!‬
‫זה ג'ו קו!"‬
‫למה היא לא אמרה לי את זה לפני 30 שנה?‬
‫כל המוצרים שלי מאויתים לא נכון.‬
‫- ילדים רעים‬ ‫דונל רולינגס -‬
‫כי שחורים לא אוספים חרא.‬
‫אין לכם מושג מתי בפעם האחרונה אספתם חרא.‬
‫שחורים לא אוספים חרא.‬ ‫תקוו שירד גשם.‬
‫זו הדרך היחידה שהחרא יתנקה משם.‬
‫אם לא ירד גשם, כל השכונה תהיה מחורבנת.‬
‫לבנים ממש אוהבים לאסוף חרא.‬ ‫אתם ממש אוהבים לאסוף חרא.‬
‫לבנים מתים לאסוף חרא.‬
‫הם אפילו קונים שקיות לחרא.‬
‫השקיות הכחולות,‬ ‫הם קוראים את האריזה והכול.‬
‫"מתכלה. ידידותי-לסביבה."‬
‫הם כבר מתים ל…‬
‫יש להם פאוץ' קטן בשביל השקיות.‬
‫הם קנו לשקיות החרא תיק מחורבן.‬
‫הם כבר מתים לשלוף שקית.‬
‫בטח יש לך שקיות כחולות בכיסים ברגע זה.‬
‫הם כבר מתים לעשות…‬
‫אתם יודעים כמה זה מלחיץ‬ ‫לצאת לטיול עם בעלים לבנים של כלב?‬
‫אי אפשר ליהנות מהטיול, צריך לחרבן מיידית.‬
‫ואין, "שב, ברונו."‬ ‫זה "תחרבן, ברונו!"‬
‫אתם יודעים כמה הכלב הזה לחוץ?‬ ‫ הוא לא יכול…‬
‫אתם יודעים שהוא אומר,‬ ‫"הנה בא המניאק עם האלה…"‬
‫כי ברגע שכלב עושה את התנועה הזו,‬ ‫אין דרך חזרה.‬
‫בנאדם לא יכול לחזור מהחרא הזה.‬
‫הולכים מכות עם מישהו,‬ ‫אם צריכים לחרבן, זה נגמר. אני אקרע לך…‬
‫ללבנים יש את השקיות הכחולות.‬
‫"יש, ברונו! מעולה!‬
‫יופי של צואה, ברונו!‬
‫כל הכבוד!"‬
‫והם שמים את זה בכיס והולכים.‬
‫שחורים לא אוספים חרא.‬ ‫ראיתם פעם אדם שחור מטייל עם הכלב?‬
‫הכלב מתחיל לחרבן, הם מעמידים פנים‬ ‫שהם לא מכירים אותו בכלל.‬
‫"אוי , לא, אתה מחרבן? אני עף מפה.‬
‫יעצרו אותנו בגללך, מניאק.‬
‫כדאי שתעשה את הקטע הזה.‬
‫זה ה… כדאי שתזכור את החרא הזה, מניאק."‬
‫זו הדרך היחידה שהחרא הזה יעוף משם.‬
‫- ג'ים ג'פריס‬ ‫לא סובל את זה -‬
‫אני לא מבין מה הקטע של נשים עם קרם.‬
‫כן?‬
‫טוב, גרתי עם שש חברות בחיי.‬
‫בחיי, גרתי עם שש נשים,‬
‫וכל השש עזבו אותי.‬
‫ובאיזשהו שלב, אני אאשים את עצמי.‬
‫אבל לא היום.‬
‫עכשיו...‬
‫עכשיו, לכל אישה שגרתי איתה אי פעם‬
‫היה טקס לפני השינה, שבו היא…‬
‫גם לי יש טקס לפני השינה.‬
‫אני הולך לשירותים, משתין,‬ ‫מצחצח שיניים, והולך לישון.‬
‫לא מזמן הבנתי שאני יכול‬ ‫לעשות את הפעולות האלה בו-זמנית.‬
‫אני משתין, מצחצח שיניים, ויורק, ככה.‬
‫עכשיו, העניין עם נשים הוא‬
‫שכולכן נכנסות לאמבטיה לאיזה 20 דקות,‬
‫ואתן סוגרות את הדלת,‬
‫ואז אתן יוצאות,‬
‫והדבר האחרון שאתן עושות הוא למרוח משהו פה,‬
‫ואז אתן עושות ככה,‬
‫ואז אתן נכנסות למיטה‬ ‫ומספרות לי מה עשיתי לא בסדר באותו יום.‬
‫וזו השגרה הלילית שלכן.‬
‫עכשיו, אני לא יודע מה קורה בחדר הזה,‬
‫אבל אני מניח, אני לא יכול להיות בטוח,‬
‫אבל אני מניח שהתמרחתן‬ ‫מכף רגל ועד ראש, באיזשהו קרם‬
‫שאתן חושבות שהוא חיוני לקיומכן.‬
‫עכשיו, אני בן 42.‬
‫אני מתאפר בשביל העבודה.‬ ‫כשאני מופיע בטלוויזיה מאפרים אותי.‬
‫אני אפילו לא מנגב אותו אף פעם.‬ ‫אני רק… נותנים לי מגבון,‬
‫אני אומר, "אה, לא צריך."‬
‫זה נעלם במהלך השבוע,‬ ‫ואז שמים את זה שוב, ו…‬
‫חוץ מזה, התמרחתי בקרם הגנה.‬
‫אבל מעולם לא שמתי שום דבר אחר על הפנים,‬ ‫שום דבר במהלך חיי.‬
‫ניתן לטעון שאני אלכוהוליסט.‬
‫הייתי פעם מעשן כבד.‬
‫הייתי מכור לקוקאין.‬
‫והעור שלי פאקינג מושלם.‬
‫- ילדים רעים‬ ‫ניקי גלייסר -‬
‫אני לא סובלת את זה כשגומרים לי בפה,‬
‫ואז מפסיקים לצפות‬ ‫בסטורי שלי באינסטגרם למחרת. ‬
‫למה הפסקת לצפות?‬
‫צפית בזה בעבר.‬
‫מה קרה?‬
‫יש משהו יותר מעורר רחמים‬
‫ביום למחרת, כשאת מנסה‬ ‫לחכות להוא שיצפה בסטורי שלך שוב,‬
‫ואת מפרסמת אחד?‬ ‫את כותבת, "היי, כולם",‬
‫אבל את באמת חושבת,‬ ‫"היי, בחור שאני מחכה שיצפה בזה."‬
‫ואת נוגעת בפה שלך‬
‫כדי להזכיר לו איפה הזין שלו היה‬ ‫כמה שעות קודם.‬
‫ואת כזה, "אה, היי".‬
‫ואז את סתם מרפרשת, מחכה לו,‬
‫ואז אבא שלך שולח לך הודעה פרטית,‬ ‫"תותחית, ניק."‬
‫ואת כזה, "לא עכשיו, אבא!"‬
‫אלוהים.‬
‫והוא כזה, "מה אכלת לארוחת בוקר?"‬ ‫ואני כזה, "אתה באמת רוצה לדעת, אבא?"‬
‫30 מ"ל שפיך וחצי חטיף שוקולד. ‬ ‫בסדר? זה בדיוק…‬
‫חטיף שוקולד ושפיך עצבני, אבא.‬
‫באיזה טעם? מיקס אגוזים (גם: ביצים).‬ ‫אלא מה, אבא?"‬
‫אני רק…‬ ‫אני רק רוצה להיות שרמוטה, באמת.‬
‫אני כזו שרמוטה, אבל אני לא מרגישה בטוחה‬ ‫להיות כזו מחוץ למערכת יחסים.‬
‫באמת שלא. ובמשך כמה זמן חשבתי,‬
‫"אולי אם לא אעשה סקס,‬ ‫אם לא אכניס אותם לכוס, לא אקשר אליהם.‬
‫אולי רק אמצוץ לגברים.‬
‫אז מצצתי לגברים, וזה גם לא בטוח, בנות.‬
‫יש משהו עם הזין שלהם.‬ ‫הוא קרוב יותר ללב שלך או משהו…‬
‫הוא פשוט…‬
‫אני מאבדת את זה.‬
‫לעשות ביד. זו האפשרות היחידה שיש לי‬ ‫כדי לגרום למישהו לגמור? לא, תודה.‬
‫אני איומה בעבודות יד.‬ ‫אני גרועה בזה ובנגינה בגיטרה.‬
‫אני יודעת את זה על עצמי.‬ ‫יש לי חוש קצב גרוע. זה…‬
‫אני ממש רוצה להשתפר בנגינה,‬ ‫עשיתי המון שיעורים,‬
‫וכל שיעור גיטרה התנהל‬ ‫כמו כל עבודת יד שעשיתי אי פעם. באמת.‬
‫אני בדירת סטודיו של בחור.‬ ‫הוא מראה לי סוג פריטה.‬
‫אני מרגישה שאני עושה עבודה טובה,‬ ‫ואחרי כמה זמן הוא אומר,‬
‫"בואי נעשה את זה ביחד. אני כזה, "טוב."‬ ‫ואנחנו עושים את זה יחד,‬
‫ואני אומרת "אחלה ג'אם." ‬ ‫ואז הוא אומר, "אולי תסתכלי עליי?"‬
‫ואני כזה, "אני פורשת. לא אכפת לי.‬ ‫אני לא טובה בזה. אחכה לאימא שתאסוף אותי."‬
‫ואז הוא גומר עליי.‬
‫כי ככה הייתי משלמת על שיעורי גיטרה.‬ ‫עוד לא היה אז "ביט". אלה היו זמנים אחרים.‬
‫- ג'ורג' לופז‬ ‫אותה עבודה בחצי מחיר -‬
‫בקהילת הלטינו,‬ ‫אנחנו לא רוצים לחיות לנצח.‬
‫אנחנו לא מנסים לוודא‬ ‫שכל מה שאנחנו אוכלים בריא לנו.‬
‫אנחנו יודעים… תשמעו.‬
‫אתם אוכלים במסעדות מקסיקניות,‬ ‫אתם כבר יודעים…‬
‫שאנחנו מבשלים עם שומן חזיר.‬ ‫תסתכלו עלינו.‬
‫אנחנו דופקים את השמנת היתר.‬ ‫עד כיתה ג', אנחנו כבר נפרדים.‬
‫"להתראות, השמנת יתר. עברתי אותך."‬
‫וכל ההיספנים הקטנים שמנים, אתם יודעים.‬
‫אתה מנסה לשפר את הרגשתם.‬ ‫אתה אומר, "חמוד, תשמע, היית…‬
‫היית אמור לצאת תאומים.‬ ‫בגלל זה אתה…‬
‫אתה לא שומע קול שומר לך שאתה מלא? לא?‬
‫תקשיב, אולי זו אחותך מנסה לומר לך."‬
‫ציצים יותר גדולים‬ ‫מכל אחד אחר במשפחה בגיל 11.‬
‫"היי, ציצים, בוא הנה".‬
‫ככה מקבלים כינוי.‬ ‫אתה עושה במכנסיים פעם אחת,‬
‫קוראים לך "קקה" למשך שארית חייך.‬
‫אתה יכול להיות אדם מבוגר, "קקה".‬
‫"היי, תנחשו מי התחתן."‬ ‫"מי?"‬
‫"קקה."‬ ‫"לא נכון!‬
‫קקה מתחתן?"‬
‫"ואישתו בהיריון." ‬ ‫"זנזונת!‬
‫יהיו להם קקות קטנות שמתרוצצות בבית."‬
‫"קקה מתחתן, מה? ואו.‬ ‫מי היה מאמין על קקה. יפה לו."‬
‫אנחנו לא יודעים.‬
‫ההורים שלנו, לעזאזל.‬ ‫גידלו אותנו מביישי הגוף המקוריים.‬
‫לא עניין אותם בן כמה אתה.‬
‫הם היו יוצאים לעבודה,‬ ‫"היי, אתם, שני המניאקים השמנים,‬
‫שלא אמצא אתכם על הספה כשאחזור,‬
‫בטטה מס' אחת ובטטה מס' שתיים. שמעתם?"‬
‫היינו עונים "כן."‬ ‫"בסדר. תנקו את עצמכם, לעזאזל."‬
‫- סאם ג'יי‬ ‫שלוש בלילה -‬
‫האילון מאסק הזה נוסע לחלל לבד.‬
‫מה לעזאזל הגבר הלבן הזה עושה לבד בחלל?‬
‫רק לי זה נשמע חשוד?‬
‫שהמניאק הזה טס לחלל בלי הממשלה, בלי נאס"א?‬
‫אפילו לא ידעתי שאפשר לעשות את זה!‬
‫מבחינתי, הם היו החבר'ה של החלל.‬
‫הם מנהלים את החלל!‬
‫רוצה להתעסק עם החלל,‬ ‫תצטרך להתעסק איתם.‬
‫המניאק הזה בנה חללית‬ ‫כאילו שזו מכונית קארטינג. נוסעת בימי ג'.‬
‫ביץ', שבת זה יום החלל!‬
‫כולם יודעים את זה!‬
‫אי אפשר לצאת באמצע השבוע‬ ‫ולנסוע לחלל המחורבן!‬
‫זה אירוע. זה קורה בשבת.‬ ‫הטלוויזיה דולקת. ‬
‫הוא נוסע ברביעי בלילה. מה?‬
‫ועוד מסקרמנטו.‬ ‫ביץ', המקום של החלל הוא כף קנוורל.‬
‫משם טסים.‬
‫אין כניסה למאדים מסקרמנטו, לעזאזל.‬
‫וכשנוסעים לחלל, לפחות מספרים לאנשים.‬
‫יש הודעה לציבור.‬ ‫אתה בחדשות. אומר, "היי,‬
‫אני עומד להתעסק עם החלל. אל תיבהלו."‬ ‫הוא סתם טס.‬
‫חשבנו שאלה חייזרים. אלה חייזרים?‬ ‫לא, זה רק אילון עושה "צלחות" בשמים. מה זה?‬
‫השאיפות של גברים לבנים מטורפות.‬
‫רוצים לדעת איפה הגזענות?‬ ‫הנה היא, גברים לבנים.‬
‫ברור לי שכולכם עוד מבולבלים. תראו אותו.‬ ‫"על מה את מדברת?"‬
‫מבולבל לגמרי.‬
‫הם לא מבינים…‬ ‫הם מכירים את היסטוריה.‬
‫אז אתם אומרים,‬ ‫"לא תולים אף אחד, אנחנו לא מכים אף אחד.‬
‫אני עובד עם בחור שחור‬ ‫ויש לו רכב, אז שוויון.‬
‫תירגעי. תנוחי. הכול הוגן".‬
‫חתיכת פסיכי!‬
‫הכול לא הוגן!‬
‫כי בזמן שאתה ישן,‬ ‫אתה חולם שאתה קונה את מאדים, ניגה!‬
‫בחיים לא חשבתי שאוכל לעשות כאלה דברים.‬ ‫חשבתי שיהיה לי מלא כסף. יודעים מה חשבתי?‬
‫"אם יהיה לי מלא כסף, אקנה תקרות מזהב‬ ‫כמו שהיו למאסטר פי.‬
‫זה מה שאני אעשה כשיהיה לי מלא כסף."‬
‫חלל בעצמי, ביץ'? בחיים לא!‬
‫גם אם הייתי חושבת על זה,‬ ‫הייתי מתקשרת לנאס"א.‬
‫"יו, נאסה, זו סאם. אני יכולה לטוס?"‬
‫"העניין הוא שזה יום שלישי,‬ ‫שבת זה יום החלל."‬
‫- מארק מרון‬ ‫סוף העולם אבל בקטע טוב -‬
‫אי אפשר לדעת מתי מישהו יכניס לך לראש חרא‬
‫שיהרוס לך את החיים,‬ ‫או לפחות ישנה אותם לכמה חודשים.‬
‫או סתם יעשה לך צרות.‬
‫וזה יכול להיות סתם באגביות,‬
‫מישהו פשוט מכניס לך חרא לראש,‬
‫ואתה צריך להתמודד עם זה.‬
‫אתה יכול סתם לעסוק בענייניך,‬
‫ומישהו שאתה מכיר או לא מכיר יגיד,‬ ‫"אתה לוקח כורכום?"‬
‫"מה?"‬
‫"כורכום, אתה לוקח?"‬ ‫"כורכום?"‬
‫"כן, צריך לקחת את החרא הזה."‬ ‫"כורכום?" "כן."‬
‫"התבלין?" "כן, אתה צריך לקחת אותו."‬ ‫"כורכום, התבלין?"‬
‫"כן, אחי, אתה צריך לקחת את זה."‬
‫"התבלין שקונים פעם אחת‬ ‫כדי להכין איזה מתכון הודי…‬
‫ולא משתמשים בו שוב,‬
‫והוא מכתים את כף העץ שלך, הכורכום הזה?"‬
‫"כן, אתה צריך לקחת את זה."‬
‫כשהוא הולך משם, הוא כזה,‬ ‫"אה כן, ואם תקנה כורכום,‬
‫תוודא שיש שם פלפל שחור, אחרת זה לא ייספג."‬
‫עכשיו, זה לא גורם לכם לחשוב,‬
‫"זה נשמע לי קצת כמו בולשיט.‬
‫אני עד כדי כך פראייר‬ ‫שאתה חושב שאאמין לזה?‬
‫איפה המדע פה?‬
‫זה נשמע כמו כמה שרלטני ויטמינים‬
‫שיושבים על הר של כורכום בסיטונות‬
‫עם כמה קפסולות ריקות,‬ ‫ואחד אומר: "לא יודע, אחי.‬
‫לא נראה לי שנצליח למכור את זה ככה.‬
‫זה סתם תבלין.‬
‫נראה לי שצריך להוסיף משהו."‬
‫"כן? מה למשל, בוס?"‬ ‫לא יודע למה זה סרט משנות ה-30'.‬
‫"לא יודע, אולי תבלין אחר?"‬ ‫"כמו מה? אולי פלפל?"‬
‫"כן, תמשיך לדבר."‬
‫"אולי נגיד שזה גורם לו להיספג?"‬
‫"אלוהים אדירים! זה רעיון של מיליון דולר.‬
‫בוא נמלא את הקפסולות האלה.‬ ‫אולי רוגן יקדם אותן בפודקאסט שלו."‬
‫- קווין הארט‬ ‫על ה&*ן -‬
‫אני לא חושב שבית הספר הפרטי של הילדים שלי‬ ‫מכבד את רמת הפרסום שלי.‬
‫אני לא. ממש לא. אני מתכוון לזה.‬ ‫אני נשבע, בלי צחוקים.‬
‫בכל הכנות.‬
‫מדובר במשפחה שלי. אני לא מסתיר כלום.‬
‫הם לא מכבדים את רמת הפרסום שלי.‬
‫אני בחור צנוע מאוד.‬
‫אולי זה לא נראה ככה אחרי המשפט הזה,‬ ‫אבל זה נכון. אני מאוד צנוע.‬
‫אין צורך להגיד את מה שמובן.‬ ‫אתם יודעים מי אני. ואני יודע שאתם יודעים.‬
‫אל תאלצו אותי לומר מי אני.‬
‫הם שמים אותי במצב שאני צריך לומר מי אני.‬
‫אני מקפיץ את הילדים לביה"ס.‬ ‫המורים באים בריצה, מקיפים את הרכב שלי.‬
‫"מר הארט! נשמח לדבר איתך לרגע.‬
‫היריד הגדול מתקרב.‬
‫אנחנו מארגנים יריד בביה"ס פעם בשנה.‬
‫ממש נשמח‬
‫אם תוכל להיות המברך ביריד השנה."‬
‫נתתי לה הרבה זמן כדי שתאמר: "אני צוחקת."‬ ‫היא לא אמרה את זה.‬
‫אמרתי, "את צוחקת עליי?"‬
‫"לא, מר הארט. זה היריד הגדול שלנו.‬ ‫נשמח אם תהיה המברך.‬
‫אנחנו חושבים שתהיה מברך מדהים ביריד השנה."‬
‫לפני שאמשיך עם הבדיחה,‬ ‫אני רוצה שיהיה ברור.‬
‫קודם כול, אין לי שום דבר‬ ‫נגד מברכים, טוב?‬
‫אני לא רוצה לספר את הבדיחה ולצאת מהבית,‬
‫ולמצוא קבוצה שלכם עם שלטים‬ ‫עם הכיתוב "בטלו את קווין הארט‬
‫כי הוא מזלזל במברכים."‬
‫"בטלו את קווין הארט‬ ‫כי הוא מזלזל במברכים."‬
‫מברכים הם אנשים מדהימים.‬
‫התפקיד הזה נחוץ. אני מבין.‬
‫נתקלתי בכמה ברכות מדהימות בזמני.‬
‫הלכתי לוולמארט. קיבלתי ברכה‬
‫ממש נפלאה פעם אחת.‬
‫אני אפילו לא יודע מאיפה הוא הגיע.‬ ‫הוא פשוט החליק לשדה הראייה שלי.‬
‫נכנסתי, הוא עשה:‬ ‫"ברוך הבא לוולמארט.‬
‫באת לקנות דברים?"‬ ‫אמרתי, "מה לעזאזל,‬
‫מאיפה צצת, אחי?"‬
‫הוא אמר, "כדאי לך לקנות דברים, יש הנחות."‬
‫ואז הוא עשה הליכת ירח.‬ ‫הוא פשוט הסתלק בהליכת ירח.‬
‫אמרתי, "מה קרה פה, לעזאזל?‬ ‫מה קרה פה הרגע?"‬
‫הברכה כל כך היממה אותי,‬ ‫שלא רק קניתי דברים,‬
‫גם נשבר לי הצוואר‬ ‫מרוב שחיפשתי את הבחור בדרך החוצה.‬
‫רציתי שיראה את הדברים שקניתי. "היי!‬
‫בוא, אחי! היי!‬ ‫בוא רגע, אני רוצה להראות לך מה קניתי!"‬
‫הוא בא. פתחתי את השקית. הוא כזה:‬
‫הוא אמר…‬
‫"קנית דברים שווים!"‬
‫הוציא את המרקר, סימן לי את הקבלה‬ ‫כדי שאנשים ידעו שלא גנבתי.‬
‫הוא אמר, "תחזור לראות אותי שוב."‬
‫אמרתי, "תהיה פה?"‬ ‫הוא אמר, "מי אם לא אני?"‬
‫שוב הסתלק בהליכת ירח.‬ ‫אמרתי, "מה לעזאזל.‬
‫זו הייתה אחת הברכות‬ ‫הכי טובות שראיתי בחיים, אחי.‬
‫ברור שאחזור ואראה אותך שוב."‬
‫אני לא מלכלך על מברכים.‬
‫אני רק אומר שלא הייתי צריך ללכת בדרך הזו.‬
‫הלכתי מסביב כדי להגיע להצלחה שלי.‬
‫לא באים אליי ומבקשים ממני להיות מברך.‬
‫היה לי סרט שובר קופות באותו זמן.‬
‫שמו פוסטרים שלי על אוטובוסים.‬
‫לא מבקשים ממני להיות מברך.‬
‫יש הורים אחרים לילדים שלומדים שם‬ ‫שהם שחקנים לשעבר ואפשר לבקש מהם.‬
‫קרלטון מ"הנסיך המדליק", אלפונסו,‬
‫זה המברך שלכם. הדבר הזה,‬
‫זה מה שאתם רוצים בחזית. זה המברך שלכם.‬
‫הילדים של טרי קרוז לומדים שם,‬ ‫זה המברך שלכם.‬
‫מקפיץ את שרירי החזה בכניסה. "היי!‬
‫היי, ברוכים הבאים ליריד.‬ ‫מי רוצה כרטיס? היי."‬
‫איזה שילוב. ההורים היו משתגעים. "ואו!‬
‫איזה בית ספר!‬
‫אני רוצה כרטיסים. אני אקנה את כולם!"‬
‫"היי!"‬
‫ההורים יהיו המומים.‬ ‫"המברכים האלה מדהימים."‬
‫- מייקל מקינטייר‬ ‫פרפורמר -‬
‫ובהתחלה, לכולנו הייתה סיסמה אחת.‬
‫זו הייתה הסיסמה הראשונה שלנו.‬ ‫אנחנו זוכרים אותה בנוסטלגיה.‬
‫והיו משתמשים בה לכל דבר,‬ ‫בכל פעם שהתחברנו לעסק אחר.‬
‫"אפשר לקבל את הסיסמה שלך?"‬ ‫"בהחלט. זו המילה המיוחדת שלי."‬
‫ואז, חברות התחילו להיות חצופות.‬
‫היית מכניס את הסיסמה,‬ ‫והם היו כותבות: "חלש".‬
‫"מי אתם שתשפטו את המילה המיוחדת שלי?"‬
‫והם אומרים, "מצטערים, אבל האינטרנט‬ ‫נהיה פופולרי. תצטרך לחזק את הסיסמה.‬
‫ועסקים היו מתעקשים,‬
‫"אנחנו חייבים שתכניס אות גדולה.‬
‫מצטערים, לא נקבל יותר סיסמאות‬
‫שלא מכילות לפחות אות גדולה אחת."‬
‫וכולנו שקלנו לרגע את האפשרויות שלנו‬
‫לפני שהחלטנו להפוך‬ ‫את האות הראשונה של הסיסמה לאות גדולה.‬
‫ובמשך כמה זמן, זה היה בסדר.‬
‫אבל האינטרנט הפך לפופולרי אפילו יותר.‬
‫ואז עסקים התחילו לומר,‬ ‫"לצערנו לא תוכל להצטרף‬
‫אלא אם יש לך לפחות אות אחת גדולה‬ ‫ולפחות ספרה אחת!"‬
‫שוב,‬
‫חשיבה של פחות מחצי מיקרו-שנייה,‬
‫ואז החלטנו קולקטיבית‬
‫שנוסיף את הספרה "אחת",‬
‫ושהיא תהיה בסוף הסיסמה שלי,‬ ‫שמתחילה עכשיו באות גדולה.‬
‫ובמשך כמה זמן,‬
‫זה היה מקובל.‬
‫עד ששחר חדש, בלתי צפוי ומרגש,‬
‫הפציע. עולם של תווים מיוחדים.‬
‫אפילו לא ידענו מה הם.‬
‫ועסקים היו אומרים,‬ ‫"אנחנו צריכים אות ראשית,‬
‫אנחנו צריכים ספרה,‬ ‫אבל אנחנו דורשים גם תו מיוחד."‬
‫ולחצנו על הכפתור. "בבקשה, תוכלו להסביר לי‬
‫על התווים המיוחדים האלה‬ ‫שעליהם אתם מתעקשים?‬
‫ובחנו אותם בתשומת לב. "הנה הם.‬
‫לא ידעתי שהתווים האלה מיוחדים כל כך."‬
‫עד שכל עינינו נעצרו על סימן הקריאה.‬
‫"אתה בא איתי."‬
‫ואותו שמנו בסוף הסיסמה שלנו‬ ‫עם האות הגדולה, ממש אחרי הספרה אחת.‬
‫וברגע זה,‬ ‫כל הנוכחים בלונדון פלדיום חושבים,‬
‫"כדאי שאשנה את הסיסמה שלי.‬
‫בטח אעשה את זה מחר. או עכשיו."‬
‫- פורצ'ן פימסטר‬ ‫מתוק ומלוח -‬
‫גדלתי בדרום, ושם אהבנו שני דברים:‬
‫את הכנסייה, ואת "צ'יליז".‬
‫כולם בדרום הולכים לכנסייה.‬ ‫יש אחת בכל פינה.‬
‫אפילו מנסים לעבוד עלייך עם הכנסיות.‬ ‫למשל, כרגע,‬
‫אתם חושבים שאתם באולם תיאטרון.‬
‫אבל הפרס על הליכה לכנסייה‬ ‫הוא שאחר כך הולכים ל"צ'יליז".‬
‫ו"צ'יליז", בעיר שבה גדלתי,‬ ‫זו המסעדה הכי מפוארת.‬
‫היא הייתה כל כך מפוארת,‬ ‫שאני קראתי לה "צ'ילייז".‬
‫עכשיו, אני באה ממשפחה מתודיסטית,‬ ‫שזה נחשב לנצרות לייט.‬
‫כן. טיפ טיפה זה מספיק. בופ!‬
‫נגיעה קטנה של ישו, זה כל מה שצריך.‬
‫וכל מה שעניין אותנו היה‬
‫שהכומר יסיים את הדרשה שלו עד הצוהריים‬
‫כדי שנוכל להגיע לצ'יליז לפני הבפטיסטים.‬
‫נכון?‬
‫ב-11:55, אם הכומר עדיין היה ממשיך לקשקש,‬
‫הייתם שומעים את המקהלה‬ ‫מתחילה לשיר לאט לאט.‬
‫"צלעות חזיר,‬
‫כמה מתוק הרוטב"‬
‫ואנחנו צועקים: "אדוני הכומר, תתחיל לסיים!"‬
‫- אריק אנדרה‬ ‫לגליזציה להכול -‬
‫יש לי חדשות טובות.‬ ‫סוף סוף עישנתי וויד עם אימא שלי.‬
‫- אריק אנדרה‬ ‫לגליזציה להכול -‬
‫עשיתי את זה.‬
‫זה דרש 36 שנים של שכנוע, אבל עשיתי את זה.‬
‫עכשיו, אל תשכחו‬ ‫שאימא שלי היא יהודייה בת 700, כן?‬
‫זה לא היה קל.‬
‫היא באה אליי הביתה, היינו בלוס אנג'לס.‬
‫ואני נוסע עם אימא שלי ואומר,‬ ‫"אימא, תעשני איתי גראס."‬
‫והיא אומרת: "לא. זה לא חוקי."‬
‫אני אומר, "לא, זה חוקי עכשיו."‬ ‫והיא אומרת, "טוב."‬
‫אני נשבע, זה היה כל כך קל.‬
‫אז הלכנו אליי הביתה,‬ ‫ואני מנסה להוריד איתה ראש,‬
‫והיא לא מצליחה לשאוף.‬ ‫היא נראית כמו דיזי גילספי. כאילו...‬
‫אז אני מנסה לתת לה קצת עוגיות חשיש,‬ ‫ואנחנו מתחילים לשחק שבץ-נא,‬
‫ואז אחרי 20-30 דקות,‬
‫העיניים שלה נהיו אדומות‬ ‫והיא הסתכלה עליי ואמרה:‬
‫"הפה שלי יבש.‬
‫זה חלק מהעניין?"‬
‫ואז היא התחרפנה. היא כזה, "תתקרב.‬
‫ביל קוסבי לא עשה את זה.‬
‫אני עשיתי את זה!"‬
‫ולא ראיתי אותה מאז.‬
‫אגב, ביל קוסבי הוא ברמן אורח היום,‬
‫למקרה שיש לכם חשק למשקאות חזקים במיוחד!‬
‫- ילדים רעים‬ ‫ג'ים נורטון -‬
‫ראיתי סרט תיעודי מעולה על טד בנדי.‬ ‫מישהו ראה אותו?‬
‫זה היה סרט תיעודי בן ארבע שעות,‬ ‫של ארבעה חלקים.‬
‫ואמרו שבהתחלה‬ ‫הוא רצה להיות עורך דין או פוליטיקאי.‬
‫כששמעתי את זה,‬ ‫כל העניין פתאום נהיה לי הגיוני.‬
‫כאילו, "טוב, הוא בחר הדרך המכובדת יותר."‬
‫צפיתי בכשלושים סרטים תיעודיים על טד בנדי,‬ ‫ואני חייב לומר את האמת,‬
‫קצת נמאס לי מההערצה שיש לנו‬ ‫לרוצחים סדרתיים במדינה.‬
‫ואני אומר "אנחנו", כי גם אני חטאתי בזה.‬ ‫אבל ברור שזה יותר מסתם סקרנות ומציצנות.‬
‫זו הערצה. אפשר לראות לפי השפה‬ ‫שמשתמשים בה בסרטים התיעודיים.‬
‫לא מדברים על טד בנדי‬ ‫כמו שאמורים לדבר עליו.‬
‫אם היו מדברים עליו בכנות,‬
‫כל משפט היה מתחיל ב"ואז, החרא הזה…"‬
‫אבל הם לא עושים את זה.‬ ‫הם נותנים את החלק ההכרחי,‬
‫"הוא היה מרושע, הוא היה זדוני."‬
‫אבל אז הם מוצאים‬ ‫תכונות כמעט מעוררות הערצה,‬
‫ומתמקדים בהן.‬
‫קודם כל, האינטלקט שלו.‬ ‫הם לא יכולים להפסיק לדבר על האינטלקט שלו,‬
‫שהוערך יתר על המידה.‬ ‫הוא לא כזה מבריק.‬
‫הם אומרים, "טד בנדי היה כל כך אינטליגנטי.‬
‫הוא נמלט מהכלא פעמיים."‬ ‫אתם יודעים איך הוא נמלט בפעם הראשונה?‬
‫החלון היה פתוח, והוא קפץ החוצה.‬
‫ככה חתול או ציפור היו נמלטים מהכלא.‬
‫אתה לא גאון אם אתה בכלא ורואה חלון פתוח,‬ ‫ואתה חושב, "זו הדרך לחופש!"‬
‫קראו לו גאון, כי אני חושב‬ ‫שהם אוהבים את הרעיון של הגאון המרושע.‬
‫הם אמרו, "טד בנדי היה גאון.‬ ‫הוא ייצג את עצמו כעו"ד."‬
‫הוציאו אותו להורג.‬
‫הוא היה גרוע כעו"ד. אתה לא גאון‬
‫אם אתה מקבל את גזר הדין הכי…‬ ‫אין יותר גרוע מזה.‬
‫אם הוא היה שוכר אורנגאוטן שייצג אותו,‬
‫והוא היה פשוט מחרבן ביד של עצמו‬ ‫ומורח את זה על פרצופי חבר המושבעים,‬
‫זה היה משיג את אותו גזר הדין‬ ‫שטד קיבל על המאמצים שלו.‬
‫ואולי כולנו נוכל להסכים על זה,‬ ‫תפסיקו להיתפס למראה החיצוני שלו.‬
‫הוא היה בחור בעל מראה ממוצע,‬
‫אבל הם לא מפסיקים לומר‬ ‫"אלוהים אדירים, הוא היה מקסים.‬
‫טד בנדי היה נאה כל כך." לא, זה לא נכון.‬
‫הוא היה נאה ביחס לקבוצת האנשים ההיא.‬
‫טוב? בקבוצה של גברים שרצחו ואנסו‬
‫40 נשים או יותר...‬
‫טד הוא ממש מציאה.‬
‫- פליפה אספרזה‬ ‫החלטות גרועות -‬
‫אני נשוי. יש לי אישה לבנה ובן לבן,‬ ‫בן לבן חורג.‬
‫בלונדיני, עיניים כחולות. ילד קטן ולבן.‬
‫אני מגדל אותו מאז שהוא בן שנתיים.‬
‫אנחנו קוראים לו מיקלו. כן. מיקלו.‬
‫אבל הוא חושב שגם הוא מקסיקני עכשיו!‬
‫הוא בא לאנשים,‬
‫"מה קורה, טיפש?‬ ‫אתה מנסה להתעסק עם הגזע שלנו?"‬
‫אני כזה, "היי, תירגע, סקוט.‬
‫זה איגוד הדיור. אל תעשה שטויות."‬
‫ילדים לבנים הם בעניין, אבל.‬
‫כשיש לך ילד לבן בכנופיה שלך,‬ ‫הוא בעניין של צרות.‬
‫ילדים לבנים הם משוגעים.‬
‫הם ממציאים פשעים‬ ‫שבחיים לא היו עולים בדעתנו.‬
‫פעם אחת, איזה לבנבן בא אליי.‬
‫"מה קורה, אחי?‬ ‫רוצה לעשות פלישה לבתים, ביץ'?"‬
‫אני כזה, "פאק. לבית של מי, ראיין?"‬
‫"לבית של אימא שלי.‬
‫הכלבה הזו לא רצתה‬ ‫להכין לי כריך אתמול בלילה."‬
‫אתה מתגאה בבן החורג שלך כשהוא עושה דברים,‬
‫למרות שאני לא עוזר לו לעשות כלום.‬
‫אני תמיד שם.‬ ‫"כן אתם יודעים, אני האב היחיד שלו."‬
‫אבל אם הבן שלי יהפוך‬ ‫לרוצח סדרתי או ליורה בבית ספר,‬
‫אני אגיד,‬ ‫"היי, אחי, אתה יודע איך זה אנשים לבנים.‬
‫חששתי לחיי!‬
‫פעם אחת הוא התחפש לרוח רפאים.‬
‫לא ידעתי אם הוא רוח רפאים‬ ‫או חבר בקו קלוקס קלאן.‬
‫- האנה גדסבי‬ ‫דאגלס -‬
‫יש עוד הרבה יוונים‬ ‫שחיים ומשגשגים בעולם היום.‬
‫שלום וברוכים הבאים.‬ ‫לא, רק היוונים העתיקים - כולם מתים.‬
‫הם גרו על כביש סואן‬ ‫שנבנה על ידי אנשי רומא העתיקה.‬
‫עכשיו, מי יש לנו כאן? זה פיתגורס.‬
‫הוא ממציא שמות לכל המשולשים!‬
‫ממש חמוד. (גם: חד זווית).‬
‫ופה יש לנו את סוקרטס.‬
‫הוא מעד ונפל. סוקרטס קלאסי.‬
‫טוב בחשיבה, חרא בהליכה.‬ ‫קום, חבר. ארוגולה!‬
‫עכשיו, מה הנשים עשו‬
‫בזמן שכל הגברים עסקו‬ ‫בשיום החשוב של כל הדברים?‬
‫לפי מה שהצלחתי להבין,‬
‫נשים באופן כללי עמדו‬ ‫בקבוצות של שלוש, ערומות,‬
‫והמתינו לגברים שיתנו שמות לכל הדברים.‬
‫אפשר לראות את זה קורה פה עם הדמות המרכזית.‬ ‫היא אומרת, "מה יש לך ביד, קרן?"‬
‫"סתם כמה קשקושים."‬
‫נשים פשוט החזיקו דברים.‬ ‫הן פשוט חיכו, וקיוו שזה לא רעיל.‬
‫המתינו שגברים ימציאו שמות לכל הדברים.‬
‫זה צויר לפני שהמציאו שם למיטה.‬ ‫הנשים מנסות נואשות להציע את המיטה,‬
‫פשוט משליכות את המצעים על העצים באקראיות.‬
‫הן אומרות, "לא יודעת. בואו פשוט נבנה מבצר.‬
‫זה יהיה מבצר מפואר."‬
‫"יש! סיימנו לבנות את המבצר!"‬
‫ריקוד בעירום ביער בקבוצות של שלוש‬
‫הוא התחביב מספר אחת של נשים בכל הזמנים.‬
‫ונכון שאנחנו מתות על זה?‬ ‫זה לא הדבר הכי בטוח שיש? מתות על זה.‬
‫עכשיו, זה אולי נראה‬ ‫כמו השתובבות משוחררת וחסרת דאגות ביער‬
‫ביום חג לאומי, בלי דרמה.‬
‫אבל הרשו לי להסב את תשומת לבכם‬ ‫לאחיזה הזו כאן.‬
‫זה הדוק מדי בשביל סתם בילוי תמים.‬
‫זה מצביע על מתח.‬
‫מה קרה? מישהו הזכיר פליאו?‬
‫לא.‬
‫מה קרה? הדמות המרכזית הזאת כאן‬
‫הבינה שפיסת האריג הזו, רצועת הבד,‬
‫המבצר הפוטנציאלי, אם תרצו,‬
‫נכנסה כל כך עמוק אל תוך הישבן שלה…‬
‫כל כך עמוק אל תוך הישבן‬ ‫שהיא כיסתה את שני הישבנים.‬
‫והיא נסערת.‬
‫שווה לציין בנקודה זו‬
‫שזו אינה תמונה. זו לא תמונה מקרית…‬
‫שצולמה ברגע מצער ומביך.‬
‫לא. זה ציור.‬
‫דבר שהופך את זה…‬
‫להחלטה!‬
‫זו החלטה שגבר עשה והשקיע בה זמן.‬
‫- פאטון אוסוולט‬ ‫אני אוהב הכול -‬
‫אלוהים!‬
‫זה מה שאני עושה עכשיו, אגב.‬ ‫יוצא לטיולים רגליים.‬
‫זה הקטע שלי. אני מטייל.‬
‫טיול הוא לא ההתעמלות שלי.‬
‫זו הפעילות שלי.‬
‫כי טיול זה לא התעמלות.‬
‫זה מעבר בין הפעילות הגופנית האמיתית‬ ‫שעשית בשנות ה-20 וה-30 לחייך‬
‫לבין ההליכה האיטית בקניונים שתעשה‬
‫בשנות ה-70 וה-80 לחייך,‬
‫כדי שהחליפה שילבישו לך בלוויה תעלה עליך.‬
‫כי אתה לא רוצה שיחתכו לך את הז'קט מאחורה.‬
‫זה מביך. ברצינות. בואו נמות עם קצת כבוד.‬
‫אז מה שאני עושה כל יום,‬
‫אני מחנה את הרכב שלי בתחילת מסלול ההליכה.‬
‫ואז, אני מתרחק מהרכב שלי…‬
‫עד שבסופו של דבר אני מסתובב‬
‫וצועד בחזרה לרכב. וזה…‬
‫זה מה שאני עושה.‬
‫אני שם בחוץ עם כל בני ה-50 האחרים.‬
‫עושים את סיבובי האבדון הקטנים שלנו.‬
‫ואם הייתם טסים במסוק‬ ‫בגובה נמוך, אתם יודעים מה הייתם רואים?‬
‫הייתם רואים אנשים בשנות ה-20 לחייהם‬ ‫עושים סמים, אוכלים אוכל טעים, עושים סקס.‬
‫אנשים בשנות ה-30, עם עבודות אמיתיות,‬ ‫מסובבים את העולם.‬
‫אנשים בשנות ה-40 לחייהם…‬
‫מנסים לזיין את בני ה-20.‬
‫ואז אותנו, הכנועים העדינים בני 50.‬
‫במעגלים הקטנים ונטולי המשמעות שלנו.‬
‫אנחנו עם אוזניות,‬
‫מקשיבים לפודקאסטים…‬
‫שעושים בני 20 שאף אחד לא רוצה לזיין.‬
‫- ויר דאס‬ ‫להודו באהבה -‬
‫אם רוצים להבין את המדינה שלנו,‬ ‫צריך להבין את האמונות שלנו.‬
‫אתם מסכימים?‬ ‫-כן.‬
‫נכון? ומה שחייבים להבין‬ ‫הוא שאלה דברים לא נכונים,‬
‫אבל אנחנו ממש מאמינים בהם.‬
‫למשל, כל ההודים‬ ‫חייבים לעמוד בהשמעת ההמנון הלאומי.‬
‫אני מאמין בזה.‬
‫אבל טכנית, לא חייבים.‬
‫כנראה שצריך. עניין של ביטחון.‬
‫כי יש אחרים שעושים מולטיטסקינג,‬ ‫שרים ומכסחים בו-זמנית.‬
‫אז תעמדו כשמשמיעים את ההמנון.‬
‫הוא די סבבה, ההמנון שלנו.‬
‫יש לו סוף מובחן. הוא לא ארוך מדי.‬
‫יודעים כשהוא נגמר. כולנו עושים…‬
‫אף אחד לא מת. טוב. שבו.‬
‫החבר'ה האלה אף פעם לא יודעים מתי לשבת.‬
‫"מעל ארצם של בני החורין…‬
‫וביתם של ה…‬
‫אמיצים"‬
‫שחקן הפוטבול הזה שכרע ברך לא מחה.‬ ‫הוא סתם נח.‬
‫לא חייבים לעמוד בהמנון.‬
‫אתם יודעים איך אני יודע?‬ ‫בכריזה אומרים "אנא".‬
‫"אנא עמדו להשמעת ההמנון."‬
‫לפי הכללים הבסיסיים של הודו,‬
‫אם בהודעה אומרים "אנא",‬ ‫אנחנו לא עושים את החרא הזה.‬
‫"אנא המתינו להגעת המטוס לשער‬ ‫בטרם השימוש בטלפונים הסלולריים."‬
‫לכו תזדיינו!‬
‫אנחנו באוויר, רואים בניין שאנחנו מזהים,‬ ‫ומתחילים להתקשר לאנשים. נכון?‬
‫"בבקשה לא להשתין על הקיר."‬ ‫בשביל זה יש קירות.‬
‫אמריקאים צריכים להגיד תודה‬ ‫שיש להם גבול עם מקסיקו ולא איתנו.‬
‫כי, אתם יודעים...‬
‫אם היינו במקומם, והם היו בונים חומה,‬ ‫הייתה להם בעיה שונה מאוד.‬
‫"למה הם כל הזמן משתינים עלינו?"‬
‫אתם מדמיינים את זה עכשיו, נכון?‬
‫- ילדים רעים‬ ‫רוברט קלי -‬
‫צעירים אוהבים להתנשק.‬
‫הם מוצצים אחד לשני את הלשון.‬
‫ראיתי זוג צעירים במעלית, מתמזמזים,‬
‫לא היה להם אכפת שאנחנו במעלית.‬ ‫מוצצים אחד את השני כמו ליקריץ'.‬
‫ואז הוא דחף לה אצבע לגרון.‬
‫כן? הוא פשוט דחף אותה…‬ ‫והיא התחילה למצוץ אותה כאילו שזה פין.‬
‫אם הייתי מנסה לדחוף לאשתי את האצבע לפה,‬
‫היא הייתה עושה, "מה זה היה לעזאזל?‬
‫אתה כועס עליי? מה עשיתי, לעזאזל?‬
‫אם אתה לא רוצה להקשיב לי תגיד לי לשתוק.‬ ‫אל תעשה את זה.‬
‫כרגע גירדת את הביצים על הספה‬ ‫במשך חצי שעה, בזמן כשצפית במשחק.‬
‫אני מרגישה טעם של פטריות.‬ ‫אני שונאת פטריות.‬
‫ביצי-כמהין. עזוב אותי בשקט."‬
‫כן, בסביבות גיל 45 מפסיקים להתנשק.‬
‫ואז מתחילים לעשות…‬
‫"היי. ביי."‬
‫כן. כי יש לו שן רקובה,‬ ‫ואין לכם ביטוח שיניים.‬
‫"בוא לא נעשה את זה יותר. מה דעתך?"‬
‫- אורזילה קרלסון‬ ‫לוזרית מחוננת -‬
‫יש דברים שאנחנו עושים‬ ‫וחושבים שהם עובדים לנו, והם לא.‬
‫כמו כפכפי אצבע.‬
‫ג'נדלס,‬
‫פליפ-פלופס‬
‫פלאקיז. ככה אנחנו קוראים להם בדרום אפריקה.‬
‫אתם יודעים, לעולם לא יהיה לנו שלום עולמי‬
‫אם לא נצליח להסכים על שם לכפכפים האלה.‬
‫העניין עם הכפכפים האלה הוא‬ ‫שהם לא מגיעים עם הוראות.‬
‫והעניין הוא שזה ממש נחוץ.‬
‫לי לא היו כפכפי אצבע אף פעם ‬ ‫כי גדלתי בחווה בדרום אפריקה‬
‫והיו לנו נחשים ועקרבים ודברים.‬
‫אז אי אפשר ללכת עם זה.‬
‫אז בפעם הראשונה שקניתי זוג כפכפים‬
‫הייתי באמצע שנות ה-30 לחיי,‬ ‫לפני 13 שנים בניו-זילנד.‬
‫ואף אחד לא עצר אותי.‬
‫קניתי אותם. אף אחד לא אמר‬ ‫בזמן שהתקדמתי לעבר הדלת, "היי…‬
‫השתמשת בהם בעבר?"‬
‫"לא, לא השתמשתי."‬ ‫"בואי.‬
‫סתם שתדעי,‬
‫אם נכנסת טיפת לחות בתוך הכפכפים האלה,‬
‫הלך עלייך.‬
‫ואם החלק החיצוני ייגע בטיפת לחות,‬
‫הלך עלייך.‬
‫ושלא תחשבי לרגע שתוכלי לרוץ…‬
‫מהרכב, בזמן סופת רעמים...‬
‫אל הקניון שריצפו עכשיו מחדש.‬
‫כי בין אם את מוכנה לזה פיזית ובין אם לא,‬
‫את תעשי שפגט מלא."‬
‫ואת כזה, "אוקיי. אחלה."‬
‫וכשאת יוצאת משם, יגידו:‬ ‫"עוד דבר אחד.‬
‫סתם שתדעי,‬ ‫הכפכפים האלה נועדו אך ורק לתנועה קדימה.‬
‫אנחנו קוראים להם 'חד כיווניים'.‬
‫כן. רוצה ללכת הצידה? הלך עלייך.‬
‫רוצה לקחת צעד אחורה?‬ ‫דוד שלי ניסה את זה. הוא מת!"‬
‫הכפכפים האלה כל כך מסובכים.‬ ‫הם צריכים לבוא עם אזהרה‬
‫ועם מישהו שיחיה איתך‬ ‫במשך איזה שבוע אחרי הקנייה.‬
‫וגיליתי שאני רשמית ביחס הגיל-משקל‬
‫שבו אני כבר לא נופלת.‬
‫ספגתי נפילה.‬
‫אתם לא יכולים לדעת מתי זה יקרה לכם.‬
‫לפני חמש שנים, חברים שלי היו שואלים:‬ ‫"היית שיכורה?"‬
‫עכשיו אני מקבלת אימוג'ים מודאגים.‬
‫"היי, את בסדר? נראה שספגת נפילה."‬
‫"לא, ביץ',‬ ‫שכחתי שאני נועלת את כפכפי המוות שלי."‬
‫- טום פאפא‬ ‫הכול בסדר -‬
‫אלה זמנים טובים.‬
‫אנשים מדברים על הזמנים הטובים‬ ‫בלי סוף לאחרונה, נכון?‬
‫"אולי פשוט נחזור לימים הטובים של פעם?"‬
‫"הימים הטובים." אתם צוחקים עליי?‬
‫אלה הימים הטובים.‬
‫הימים הטובים?‬ ‫אנחנו רק מפענחים איך לעשות דברים היום.‬
‫ועדיין לא פענחנו את זה בכלל.‬
‫אתם רוצים לחזור לימים הטובים?‬ ‫לא ידעו לעשות אז כלום.‬
‫כלום! יצא לכם לראות פעם‬ ‫את האופניים הראשונות שייצרו?‬
‫אני לא יודע לייצר כלום.‬
‫אבל אני יודע‬ ‫שלא לוקחים את הגלגל הכי קטן שאפשר למצוא‬
‫ושמים אותו מאחור…‬
‫ואת הגלגל הכי גדול על פני כדור הארץ,‬ ‫ושמים אותו מקדימה.‬
‫אלה אופניים גרועים.‬
‫אפילו אי אפשר לשבת על המושב לבד.‬
‫החברים שלך היו צריכים‬ ‫לאחוז בקצוות השפם שלך ולהעיף אותך לשם,‬
‫ולקוות שתנחת על המושב.‬
‫וברגע שהיית מתחיל לדווש, לא יכולת לעצור.‬ ‫היית מדווש עד המוות.‬
‫וזה היה בסדר,‬ ‫כי תוחלת החיים הימים הטובים?‬
‫28 שנה!‬
‫נו, באמת. זמנים נוראים לחיות בהם.‬ ‫בתי חולים היו סיוט.‬
‫הם רק ידעו לנסר לך את הרגל.‬
‫לא משנה מה היה לך.‬
‫שבר בזרוע? שפעת?‬ ‫נכנסת בהליכה, יצאת בקפיצה.‬
‫בלי תרופות. בלי אדוויל. אתם מתארים לעצמכם?‬
‫חיים בלי אדוויל.‬
‫יצא לכם פעם לגשת לארון התרופות‬ ‫ולגלות שהאדוויל נגמר?‬
‫אני פשוט שוכב על הרצפה ומקווה למות.‬
‫מה תיקחו? את הבנדריל בן ה-12 שזרוק מאחור?‬
‫לא היו להם "טאמס". אין טאמס!‬
‫היית אוכל, מקבל גזים, ומתפוצץ.‬
‫אלה היו הזמנים הטובים.‬
‫תראו את החליפות שלכם.‬ ‫תראו את הבדים היפים שאתם לובשים.‬
‫ואני יודע שהיו לכם עוד אפשרויות.‬ ‫יש לכם עוד בגדים.‬
‫לא, לא בימים הטובים.‬ ‫חליפה אחת מצמר גס.‬
‫נעלי עור קשות שעשויות מכבד חזיר.‬
‫ומכנסיים מבד יוטה.‬
‫תחתונים מבד יוטה.‬
‫ראיתם פעם תמונות בשחור-לבן מאז?‬ ‫כולם כועסים, פשוט בוהים במצלמה.‬
‫כאילו, "מה הבעיה של האנשים האלה?‬ ‫למה הם היו אומללים?"‬
‫תחתונים מבד יוטה.‬
‫זוועה.‬
‫- בכבוד רב,‬ ‫קנאן גיל -‬
‫אני מגיע הביתה, מתחיל לשחק משחקי מחשב.‬ ‫GTA 3.‬
‫אה, חובבי GTA.‬
‫לראשונה במשחק מחשב,‬ ‫יכולת לעשות מה שבא לך.‬
‫יכולת לעשות הכול.‬
‫לגנוב נשק. לגנוב מכונית.‬
‫לדרוס אנשים. המשטרה באה.‬ ‫אפשר להרוג את השוטרים.‬
‫ואז הם שולחים את הצבא,‬ ‫ואפשר להרוג גם אותם.‬
‫ואם מתים בטעות, באמצע של כל זה,‬ ‫פשוט חוזרים לחיים.‬
‫בבית החולים, אבל בלי נשק.‬ ‫תחזור לגנוב נשק.‬
‫אבל זה היה יותר מדי חופש‬
‫למנטאליות שלי באותה תקופה.‬
‫"אפשר לעשות הכול."‬ ‫"כן, אבל מה אמורים לעשות?"‬
‫"הכול! תתפרע."‬ ‫"כן, אבל מה המטרה?"‬
‫ביררתי, וגיליתי בדיוק מה צריך לעשות.‬
‫עשיתי את כל זה, סיימתי את המשחק.‬
‫בסוף המשחק יש סטטיסטיקות,‬ ‫כמה פעמים מתת,‬
‫כמה אנשים הרגת,‬
‫ומשהו מאוד מעניין שנקרא "אחוזי השלמה".‬
‫והיה כתוב שם, "אחוזי השלמה, 12%".‬
‫סיימתי את המשחק. זה 100%.‬
‫היה כתוב, "לא, רק הגעת לסוף.‬
‫אבל עשית רק 12% מהדברים שהיית יכול לעשות."‬
‫פאק!‬
‫מה אם החיים הם כאלה?‬
‫מה אם מתים ומגיעים לחיים שאחרי המוות,‬
‫ונותנים לך תעודה?‬
‫"שלושה אחוזים?"‬
‫"לא עשית אף משימה משנית."‬
‫"כמו מה?"‬
‫"למשל, במסיבה הזאת מישהו נתן לך ג'וינט.‬
‫אמרת 'לא, תודה'. 15%.‬
‫הלכו.‬
‫"אהבת מישהי. רצית לספר לה.‬
‫במקום זה, אמרת, 'ביי!‬
‫זו הייתה התערבות!'"‬
‫זו לא הייתה התערבות.‬
‫- ילדים רעים‬ ‫מיס פאט -‬
‫סבא שלי אהב לצפות בהיאבקות.‬
‫היה לו קטע עם מתאבקים שחורים‬ ‫שמכסחים מתאבקים לבנים.‬
‫כמו ת'אנדרבולט פטרסון.‬
‫הוא צעק על הטלוויזיה‬ ‫כשת'אנדרבולט פטרסון כיסח מישהו לבן.‬
‫"תהרוג את הקרקר!"‬
‫ואני הייתי יושבת לידו, "תהרוג את הקרקר!"‬
‫לא היה לי מושג שאתם, הלבנים,‬ ‫אמורים להיות "קרקרים".‬
‫אז כשהתבגרתי,‬ ‫רציתי ללכת ולצפות בקרב בעצמי.‬
‫אז הייתי ברחוב פיצ'טרי במרכז העיר.‬
‫הלכתי ל… הייתי בדרך לקרב היאבקות,‬
‫ועצרתי במלון מריוט כדי להתקשר לאחי. אמרתי,‬
‫"תזדרז כבר. אנחנו נפספס את הקרב."‬
‫הוא אמר, "אני בדרך." אז ניתקתי את הטלפון,‬ ‫וכשהסתכלתי למעלה, ראיתי גבר לבן שבוהה בי.‬
‫הוא אמר, "היי, מה נשמע?"‬ ‫אמרתי, "היי, מה נשמע?"‬
‫הוא אמר, "רוצה לבוא איתי לחדר?"‬
‫אמרתי, "טוב."‬
‫אף פעם לא הייתי במלון "מריוט".‬
‫במיוחד לא בחדר.‬
‫הוא פתח את הדלת,‬ ‫והדבר הראשון שהבחנתי בו הוא שיש לו מזגן.‬
‫לא היו לנו מזגנים בבית.‬
‫היה לנו מאוורר אחד‬ ‫שאימא שלי החזיקה מול הכוס,‬
‫והוא פיזר את הכוס שלה בכל הבית כל היום.‬
‫כאילו, "שמישהו יגיד לאימא‬ ‫שהכוס שלה מסריח היום."‬
‫הוא הלך למקרר הקטן בחדר.‬
‫הוא פתח את הדלת, ונתן לי קוקה-קולה אמיתית.‬
‫עד לאותו רגע,‬ ‫בחיים לא שתיתי קוקה קולה אמיתית.‬
‫קולות, אולי קול-אייד, אבל לא קוקה-קולה.‬
‫כל כך התרגשתי, שפתחתי את החרא הזה‬ ‫ושתיתי הכול בשלוק אחד.‬
‫הוא לקח אותי למיטה בלי לומר מילה,‬
‫רק פתח את המכנסיים‬ ‫ושלף את הזין הלבן שלו.‬
‫ואני בחיים לא ראיתי זין לבן לפני כן.‬
‫וזין לבן נראה לי כמו פולקע לא מבושל.‬
‫תראו את כל הגברים הלבנים,‬ ‫"על מה היא מדברת, לעזאזל?"‬
‫והוא עטף את היד שלי סביבו,‬ ‫וגרם לי לעלות למעלה ולמטה.‬
‫ואני חושבת לעצמי, "ככה לבנים עושים על האש?‬
‫כי הפולקע הזה צריך קצת תיבול."‬
‫כחמש דקות מאוחר יותר, משהו יצא מהפולקע.‬
‫אז הוא הוציא אותו מהיד שלי וניגב לי אותה,‬
‫ונתן לי 100 דולר.‬
‫אני כזה, "אדוני, אתה תהיה כאן גם מחר?"‬
‫זה היה הרבה מאוד כסף בשביל בת 11.‬
‫אוי, לכו תזדיינו, אנשים לבנים!‬
‫זה יותר כסף ממה שהרווחתם אי פעם‬ ‫עם דוכני הלימונדה שלכם.‬
‫בחיים לא הרווחתם סכומים כאלה‬ ‫בדוכני הלימונדה המחורבנים שלכם.‬
‫לכו תזדיינו. הלבן הזה‬ ‫יצר עבודות בקהילה השחורה.‬
‫- רוב שניידר‬ ‫אימא אסיאתית, ילדים מקסיקנים -‬
‫אני אוהב אנשים בשנות ה-20-30 לחייהם.‬ ‫הם עוד לא קולטים.‬
‫אנשים בני 20-30: "בואו נדפוק ת'ראש!‬
‫רוצים לדפוק את הראש?‬ ‫כן! בואו נלך לדפוק את הראש!"‬
‫לא, אני לא רוצה לדפוק את הראש. לא.‬
‫לא, זה לא כיף.‬
‫אני בשנות ה-50 לחיי.‬ ‫אני מרגיש טוב רק יומיים בחודש.‬
‫למה שארצה לדפוק אחד מאלה?‬
‫אם יתחשק לי להידפק בגילי,‬
‫אוכל קצת גבינה.‬
‫איזה גבינה זו הייתה?‬
‫קממבר עם פתיתי כמהין?‬
‫טוב, זה היה שווה את זה. אבל לעזאזל.‬
‫נדפקתי עכשיו.‬
‫אשתי קנתה לי מנוי לחדר כושר‬ ‫לכבוד חג המולד. "תודה, מותק. תודה."‬
‫אני יודע. הלכתי לשם,‬ ‫וראיתי חבר'ה מבוגרים שהתאמנו.‬
‫והם היו שריריים.‬
‫אבל זה נראה מוזר, אתם יודעים?‬
‫אני לא רוצה להיות שרירי.‬
‫אני פשוט לא רוצה להיראות חרא. ‬
‫אתם מבינים? זו המטרה.‬ ‫תביאו לי את המאמן האישי.‬
‫המאמן האישי שהוא לא לגמרי חרא.‬
‫אז אני מסתכל על החבר'ה המבוגרים האלה,‬ ‫והם שריריים, כן?‬
‫אבל זה נראה מוזר. משהו היה לא בסדר.‬
‫חשבתי, אולי זה… ואז הבנתי.‬
‫בנאדם זקן לא צריך להיות שרירי.‬
‫כי העור נמתח יותר מדי.‬
‫זה כאילו, "תראו כמה שאני שרירי!"‬ ‫"כן, אבל אני רואה את הלב שלך.‬
‫שים חולצה.‬
‫אתה מגעיל אותי."‬
‫אבל החלק האהוב עליי בנישואין‬ ‫הוא זה שאשתי מחליטה‬
‫מה אני לא צריך יותר.‬
‫"זה כבר לא עולה עליך. זה נראה רע.‬ ‫אתה לא יכול ללבוש את זה."‬
‫היא לא מקסיקנית.‬ ‫זה פשוט יותר כיף לעשות את הקול הזה.‬
‫אולי היא מקסיקנית. אני לא בטוח.‬ ‫יש לי חשדות. אני לא בטוח ב-100%.‬
‫"אתה כבר לא לובש את זה. זה לא עולה עליך."‬
‫אשתי זרקה את כל מכנסי הטרנינג שלי.‬ ‫זרקה הכול.‬
‫שאלתי, "למה זרקת את כולם?"‬ ‫"כי מכנסי טרנינג משקרים לך.‬
‫כולם שקרנים, מכנסי הטרנינג.‬
‫אתה לא רואה כמה שאתה משמין.‬
‫אתה לא יודע. עד שיום אחד,‬ ‫שני החוטים פשוט נעלמים.‬
‫ואז אתה שמן.‬
‫מאוחר מדי. זרקתי אותם."‬
‫אבל היא צודקת. אני אומר לכם.‬ ‫אם אתה גבר בן 50,‬
‫זה מסוכן ללבוש טרנינג. באמת. זה מסוכן.‬
‫כי זה יותר מדי קל לשלוף את הזין.‬
‫מצאתי את עצמי שולף את הזין,‬ ‫כשאפילו לא הייתי בחצי הדרך לשירותים.‬
‫ואז משהו מסיח את דעתי.‬
‫ואז אני שומע את אשתי צועקת,‬ ‫"למה אתה עם הזין בחוץ?‬
‫אפילו לא הגעת לשירותים!"‬
‫אמרתי, "היי…‬
‫אפילו לא הבנתי‬ ‫של"אוליב גרדן" יש בר סלטים."‬
‫- ילדים רעים‬ ‫אדריאן אפלוצ'י -‬
‫לא יודעת, אני לא פמיניסטית מוצלחת.‬
‫אני עדיין מקשיבה לאר. קלי.‬
‫- ילדים רעים‬ ‫אדריאן אפלוצ'י -‬
‫די שכחתי כמה המוזיקה הזו הייתה טובה‬ ‫עד שהסרט התיעודי ההוא יצא.‬
‫אנשים מתחרפנים ואומרים,‬ ‫"מה נעשה עם המוזיקה שלו?"‬
‫אני אומרת, "טוב,‬ ‫מן הסתם לא אתמוך בשום דבר חדש שהוא מוציא.‬
‫אלא אם זה מעולה."‬
‫אבל בכנות, כל המוזיקה הישנה שלו,‬ ‫זה לא חל עליה.‬
‫תראו, אם אתם לא מקשיבים למוזיקה הזו,‬ ‫זה כאילו שהוא דפק את הילדות לחינם.‬
‫היי, חבר'ה, תשמעו, אתם…‬
‫אולי אתם לא תומכים במלחמה,‬ ‫אבל אתם תמיד תומכים בחיילים.‬
‫בחיי.‬
‫הבנות האלה שירתו את המדינה.‬
‫כן, אני חושבת שהן זכאיות‬ ‫לזכויות של ותיקי מלחמה.‬
‫הן צריכות לקבל לימודים בחינם,‬ ‫לעלות על המטוס לפני כולם.‬
‫למה אנחנו נותנים לסבתות שלכם‬ ‫לעלות על המטוס ראשונות?‬
‫הן לא עשו כלום למעננו.‬
‫הבנות האלה הן הסיבה‬ ‫שיש לנו רמיקס ל"איגנישן".‬
‫אלוהים. אבל צפיתם בסרט התיעודי?‬
‫לא ברור למה הוא שכב עם הילדות האלה‬ ‫ואז השאיר אותן בבית. כאילו,‬
‫"קלי, לתפוס ולשחרר.‬
‫אתה לא יכול להחזיק‬ ‫קבוצת כדורעף שלמה במרתף."‬
‫הם אומרים, "אנחנו מאבדים הרבה משחקים.‬
‫איפה הרכזות?"‬
‫לא יודעת. לדעתי הוא פשוט שכב עם ילדות‬ ‫בגלל שהן באותה רמת קריאה שלו.‬
‫לא אכפת לי אם תצחקו מזה או לא.‬
‫התעלמו ממני במשך כל הילדות שלי.‬
‫כן. אני הייתי מתה להיות בבית של אר. קלי.‬
‫אלוהים. היו כל כך הרבה בנות לשחק איתן.‬
‫ואו. איזה משחק תופסת מטורף‬ ‫זה היה יכול להיות.‬
‫אר. קלי זה מישהו שהוציא שיר‬ ‫בשם "אני מאמין שאני יכול לעוף".‬
‫כאילו, אם הוא חשב שהוא יכול לעוף,‬
‫הוא בהחלט חשב שהוא יוכל‬ ‫לזיין ילדות ולהתחמק מעונש.‬
‫- קני סבסטיאן‬ ‫האדם הכי מעניין בחדר -‬
‫ההרמוניום.‬
‫הוא פשוט הופיע!‬
‫ואו. ההרמוניום הוא כלי כל כך מדכא.‬
‫וגם אי אפשר לשנוא אותו.‬ ‫הוא נראה כמו דוד זקן עם אסתמה.‬
‫גיטרה נראית כמו בן-נוער.‬ ‫"כן, בוא נעשה סמים, אחי."‬
‫ההרמוניום הוא כזה:‬ ‫"אם תוכל להקפיץ אותי למקדש…"‬
‫זו הפעם הראשונה שמישהו התרגש...‬
‫מכך שמישהו ניגש להרמוניום. זה אף פעם לא…‬
‫בדרך כלל זה פס-הקול בלוויה.‬
‫הרמוניום זה מעולה.‬
‫הוא לא צריך חשמל, אגב.‬
‫הוא ידידותי לסביבה, אז…‬
‫הוא גם חסין בפני עוני.‬ ‫אי אפשר להתלונן לממשלה.‬
‫אי אפשר לומר, "אנחנו לא יכולים‬ ‫לעסוק באמנות כי אין חשמל."‬
‫הממשלה אומרת, "הרמוניום".‬
‫כלים מערביים משתמשים בחשמל.‬ ‫גיטרה חשמלית, פסנתר חשמלי.‬
‫"המורה, אפשר לנגן בגיטרה חשמלית?"‬ ‫"לא, אתה תתחשמל."‬
‫מה?‬
‫וזה גם מאוד מעניין איך הוא בנוי.‬ ‫הוא עשוי מעץ ודיכאון.‬
‫אז… וזה הכלי היחיד שנשמע כמו המילה "לא".‬
‫כאילו, זה "לא" בכל סולם.‬
‫אז הייתי שואל את המורה שלי,‬ ‫"אפשר לנגן בגיטרה היום?" היא הייתה עונה…‬
‫איך יכול לצאת מזה משהו טוב?‬
‫ולא רק באנגלית. בכל שפה. כאילו…‬
‫"נאהי…"‬
‫זה מדהים. אני יכול להתחיל לבכות,‬ ‫ולא תבחינו בהבדל.‬
‫"נאהי…"‬
‫"איזה אלאפ!"‬ ‫"לא, הוא בוכה.‬
‫הוא בוכה."‬
‫- מידלדיץ' ושוורץ‬ ‫מופעים קומיים מאותלרים לגמרי -‬
‫האם נאכזב אתכם?‬ ‫-מי יודע?‬
‫אנחנו לא יודעים. אנחנו לא יודעים מה יקרה.‬
‫לא. למה, תומאס?‬
‫כי זו תוכנית מאולתרת לחלוטין.‬
‫מה זה אומר?‬ ‫-שהכול מומצא.‬
‫מה זאת אומרת "הכל מומצא"?‬ ‫-אתה אומר משהו, אני אומר, "כן, ו…"‬
‫אז אם אומר משהו כמו‬ ‫"כדורי הבשר האלה ממש טעימים…"‬
‫אני אגיד, "כן, והם עשויים מבשר."‬
‫וזה אימפרוב.‬ ‫-זה אימפרוב.‬
‫בבקשה, אחי. נדפקתי בפעם הקודמת.‬
‫נכון. באמת נדפקת.‬ ‫-כן.‬
‫אז אתה מכיר את זה.‬ ‫אתה יכול לעשות את זה שוב.‬
‫אני יודע.‬ ‫-אתה לא יודע אם הוא יגרום לנו להזדיין.‬
‫כן, אז תסתובב.‬ ‫-לך על זה.‬
‫אבן נייר ומספריים. נקודה אחת.‬
‫אחת וזהו?‬ ‫-זהו.‬
‫עושים, "אחת, שתיים, שלוש."‬ ‫-טוב.‬
‫היי, זה מה שאתה מתכנן לעשות?‬ ‫-לא.‬
‫מוכן?‬ ‫-טוב.‬
‫קדימה. נראה לי שאני יודע מה תעשה.‬ ‫-טוב.‬
‫בגלל מה שזרקת.‬
‫אני כמעט בטוח שאצליח.‬ ‫-טוב.‬
‫אני בטוח ב-100% שאנצח אותך.‬ ‫-טוב.‬
‫בחיים האמיתיים. באמת אנצח אותך.‬
‫טוב. כן.‬ ‫-ברצינות.‬
‫אני כל כך בטוח.‬ ‫-האמת שגם לי נראה שתנצח.‬
‫כי אני חושב שאני קצת בתוך הראש שלך.‬ ‫-כן.‬
‫טוב, מוכן?‬ ‫-זו כנראה הסיבה שאני אדפק.‬
‫אנחנו חיות. לא אנשים שמזיינים זה את זה.‬
‫יש הסכמה והכול.‬
‫כן, אלה שתי איילות שמסכמות‬
‫מי יזיין את מי‬
‫באמצעות ניצחון בודד באבן נייר ומספריים.‬
‫מוכן?‬
‫טוב.‬ ‫-אני יודע שתפסיד.‬
‫אני באמת יודע.‬ ‫-גם אני חושב.‬
‫ואני לא יודע למה אני מפחד.‬
‫זה לא משנה.‬ ‫-לא. אין לזה שום השלכות.‬
‫זה יתועד לנצח, אז אם תפסיד, כולם ידעו.‬
‫כולם ידעו שאני גרוע ב"אבן נייר ומספריים".‬ ‫-אתה יכול להחליף תשובה.‬
‫אם תחליף, אחליף גם.‬ ‫תגיד אם אתה מחליף.‬
‫לא.‬ ‫-גם אני לא, חתיכת אידיוט.‬
‫מוכן?‬ ‫-כן.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫תודה! זו התוכנית שלנו.‬
‫תודה, ניו-יורק, אין כמוכם.‬
‫תודה רבה, חברים.‬ ‫-תודה רבה.‬
‫תודה. גרסיאס.‬
‫הפכתם את הספיישל הזה למשהו מיוחד!‬
‫אין עליכם. לילה טוב.‬
‫תודה רבה, גבירותיי ורבותיי!‬
‫תודה רבה.‬ ‫-תודה, כולם.‬
‫תרגום כתוביות: טל אקשטיין‬