Downloaded from YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
Što su mislili kad su smislili švedski stol?
„Pa, stvari su loše.
Kako ih možemo pogoršati?
Zašto ne bismo ubacili ljude koji se već muče s kontroliranjem porcija
u nekakvu razvratnu orgiju hrane u Kaligulinom stilu
i uklonili granice ljudske konzumacije?
Neka ulaz bude tobogan s čokoladnim sirupom.“
To je kao da odvedete psa u trgovinu za ljubimce
i pustite ga da sam kupuje.
Date mu novčanik na parkiralištu i kažete:
„Zašto ne bi ušao i uzeo onoliko pseće hrane koliko ti treba?
Ti, kao pas, procijeni sam.
Čekat ću te u autu.
Ostavi prozor malo otvoren da mogu disati.“
Ljudi se ne snalaze dobro
u prostoru namijenjenom za jelo bez nadzora.
Nitko ne bi ušao u restoran i rekao:
„Uzet ću rebarca, mesnu pitu, rakove noge, četiri keksa i omlet.“
Ljudi stvaraju popise za posljednji obrok prije smrtne kazne na tim tanjurima.
Oni su savršeni primjerci
svih njihovih emocionalnih problema i osobnih neprilika.
Samo hodaju uokolo, drže to.
„S ovime se nosim.”
Nose salatu s kuglicom sladoleda.
„Imam neriješene probleme
koje pokušavam riješiti za švedskim stolom.”
Prilazite strancima.
„Oprostite, odakle vam to? Što je to? Nisam ni vidio to.
Je li to pileći batak? Moram kušati. Dajte mi.
Vi znate gdje su. Možete si uzeti još. Dajte!“
Molitve s 22 godine i molitve s 42 potpuno su različite.
Molitve 22-godišnjakinje zvuče ovako:
„Gospode,
molim te da ne dobijem spolne bolesti.
Hvala Bogu na ovoj vesti.“
A ovo su molitve 42-godišnjakinje:
„Gospode,
zašto sam tako umorna?
Uzimam vitamine kao što si i rekao, Isuse.
Gospode,
molim te, nemoj da se on zarazi mojim spolnim bolestima.
I Gospode, molim te da mi se ne sere odmah nakon.
Jednostavno…
Nije seksi, Gospode!“
Bila sam na Facebooku.
Samo provjeravam jesu li rođaci još uvijek rasisti.
To je šala. Ne moram provjeravati. I…
Djevojka s kojom sam išla u školu vratila se s medenog mjeseca.
I objavila je da će se odmoriti od društvenih mreža.
Jeste li vidjeli da ljudi to rade? Da, oni junaci Interneta.
Njihove velike objave: „Čujte i počujte!
Odmorit ću se od društvenih mreža.
#Hrabra.
„Stara,
nikoga nije zanimala slika tvog sendviča u srijedu.
Nikome neće nedostajati u petak.
Zašto objavljuješ činjenicu da ćeš prestati objavljivati?
Kao da nazdravljaš jer ćeš prestati piti.
Nisi baš dobro počela, dušo.“
Ova je cura snimila cijeli video za Instagram i Facebook.
„Kao što ste vjerojatno čuli, upravo sam se udala
i malo ću se odmoriti od društvenih mreža
kako bih se usredotočila na nove supružničke dužnosti.”
Supružnička dužnost.
Ne možeš pušiti mužu i objavljivati videe mačaka?
Imaš dvije ruke. Radi više stvari odjednom.
Nabavi pregaču.
Bilo mi je čudno pa sam pustila video unatrag
Rekla je:
„Strašno sam pogriješila. Dođite po mene. Tako je dosadan!“
Znamo. Upoznali smo ga.
On je onaj tip kad si već na pola puta prema doma
i pitaš „Gdje je Doug?
Ne, moramo se vratiti. Novčanik mi je u njegovoj torbi.“
Ne mora vam biti žao Douga. Grozan je.
Svaki put kad ispriča priču, jedno dijete izgubi balon.
Jeste li ikad upoznali nekoga tko je toliko dosadan
da mislite da su vas otrovali?
Razgovarate s njima i mislite:
„Osjećam se kao da umirem
i mislim da si ti kriv.“
Taj tip se zove Craig.
Upoznao sam ga…
Potrudio sam se zapamtiti.
Znao sam da ću ga pamtiti do kraja života.
Upoznao sam ga u banci.
Je li bankovni službenik? Ne.
Je li zaštitar? Ne.
Što on radi?
Ne znam. Kako god zovu onog tipa koji stoji u predvorju
banaka.
Uđeš i pitaš ga: „Radiš li ovdje?“
Kaže: „Mislim da radim.“ Taj tip.
Recepcionar.
Vidio sam ga. Uspostavili smo kontakt očima.
Ne znam kako vi funkcionirate. Ako uspostavim kontakt očima,
danju, ne noću,
ali danju…
Iz čiste pristojnosti, uvažit ću vas. To sam i učinio.
Pogledali smo se i pitao sam kako je.
Učinio je ovo.
Rekao sam: „U redu.“
Onda sam došao do drugih vrata kako bih ušao.
I dok sam posezao za vratima, čuo sam: „Ideš u banku?“
Pitao sam: „Je li ovo banka?“
Rekao je: „Da.“ Rekao sam da bih volio.
Rekao je: „Samo daj.”
I ja kažem…
„Dobro. Hvala.”
I ponovno pružim ruku i on kaže: „Ja idem u Virginiju idući tjedan.”
„Meni to govoriš?”
Kaže da sam ga pitao kako je kad sam došao.
Morao je razmisliti. To će raditi.
Kažem: „To je najluđe sranje koje sam ikad čuo
i to pitanje ne funkcionira tako, ali dobro.”
Ponovno pružim ruku i on kaže: „Sestra mi živi tamo.”,
a ja si mislim…
„Koliko dugo živi tamo?”
Sad sam upetljan.
On kaže: „Petnaest godina.” Odgovorim: „Nikad nisi bio?”
I zaklima glavom.
Sad ga već počinjem gledati, „Hej, voziš li sam do posla
ili te netko odbaci?” Znate što mislim?
Mislim da on…
Da.
Mislim da je vidio to na mom licu
jer je ničim izazvan rekao: „Vozim.”
„To je kul, čovječe. To je kul.
I ja vozim. To je ludo.
Moram ući.”
A on kaže: „Da, razgledat ćemo D.C. i vidjeti spomenike.”
Kažem: „Volio bih čuti sve, ali moram uplatiti novac.”
On kaže: „Bit ću tu kad izađeš.” Pomislim: „Koji šupak.”
Jebeš tog tipa.
I jebeš sve poput njega.
Ako imaš drskosti reći ljudima kako si kad te samo žele pozdraviti,
to je bezobrazno i sebično, u redu?
Ozbiljan sam.
Postoje dva prihvatljiva odgovora na to pitanje. Dobro i sjajno.
Ako si jadan, kažeš da si dobro.
Ne opterećuješ ljude stvarnim problemima
tijekom kratke razmjene riječi iz pristojnosti. Da.
Ali u ovom svijetu živimo. Moramo se brinuti za svačije osjećaje,
svačije tolerancije,
svačije netolerancije,
svačije prehrambene potrebe.
Reći ću vam gdje smo pretjerali i moram biti onaj koji će to reći.
Za Boga miloga,
imamo dovoljno vrsta mlijeka.
Hoće li svi prestati musti sranja?
Nedavno sam išao kupiti kavu.
Imam vrlo jednostavan ukus što se tiče kave.
To je trebala biti vrlo jednostavna transakcija.
Bilo je sve osim toga.
Ušao sam i rekao: „Zdravo, molio bih bijelu kavu.“
„U redu. Kakvo mlijeko želite?
Imamo kokosovo mlijeko, bademovo mlijeko,
mlijeko od lješnjaka, od indijskih oraščića, od makadamije,
zobeno, rižino, konopljino i sojino mlijeko.
Možete ga dobiti iz zrna, iz oraha, iz žita,
zobi, lana, lista, sjemena, stabla.“
„Želim ga iz bradavice.
Nije me briga iz kakve. Radije bih kravlju, ali nisam izbirljiv.
Može iz bilo koje bradavice.“
Gledala me kao da sam to tražio od nje.
Kao da sam ja čudak. Nisam ja čudak u ovoj priči.
Ti si ona koja u kuhinji s prijateljima
muzeš jebene indijske oraščiće.
Vi ste čudaci, a ne ja.
Ni na trenutak ne sumnjam
da je netolerancija na laktozu ozbiljan i hitan problem za čovječanstvo.
Ali samo da vas podsjetim, trenutno nemamo lijek za rak,
ali na tržištu je dostupno 12 zamjena za mlijeko,
po mom mišljenju, 11 više nego što nam treba!
Da, dušo. Ti si nečiji tuđi tip. Ni ne znaš to.
Prekasno sam shvatila da sam dostižna Beyoncé
za državne službenike.
O, Bože. Jeste li ozbiljni?
Bilo koji crni državni službenici imena Lawrence, Dennis, Curtis, Otis,
svi koji završavaju na „is“, vole me!
Ne mogu ići na paradu za Dan veterana. Guza mi nije sigurna!
Nije sigurna.
Gledaju me kao da žele da im grudima otresem PTSP s lica
i učinit ću to jer sam domoljupka. Hvala lijepa.
Misli i molitve. Hvala na službi.
Puno vam hvala.
Ne znam za vas, ali zbog mene službenici rade i praznike.
To je moć, kujo.
Što vi radite?
Samo govorim, htjet ćete ići u poštu sa mnom u prosincu.
Doma sam. Telefon zvoni. Školska medicinska sestra zove.
Kaže mi: „Ila je u uredu. Ima li roditelja kod kuće?“
Rekoh: „Mogu ja proći.“
Daje mobitel Ili. Njezine prve riječi su: „Pokušala sam zaustaviti to, tata.”
Kažem: „Što si zaustavila?”
Kaže: „Dobila sam menstruaciju.”
„Što trebaš od mene? Nove hlače, nove gaće, nove čarape?
Je li ušlo u čarape?
Kantu, ručnike, češnjak? Moramo otjerati vampire od tebe.“
Kaže: „Tata, dobro sam. Mama mi je pripremila torbu.“
Pitam je zašto me onda zove.
Kaže da moram ići u trgovinu po potrepštine.
Pitam je: „Koliko je gadno?“
I kaže mi: „Ne, tata. Pripremam zabavu za mjesečnicu večeras.“
„Oprosti, što si rekla?“
I kaže mi: „Sve cure to rade.
Odi u trgovinu po potrepštine.
Kupi crvenu baršunastu tortu.“
Kažem: „Dušo, mislim da ne mogu jesti crvenu tortu
znajući što simbolizira.“
Kaže mi: „Tata, treba ti crvena torta
jer staviš ime mjesečnice na nju.“
Tko daje ime svojoj mjesečnici?
I kaže mi: „Georgia je svoju nazvala po curi iz auto osiguranja.
Trebam te. Večeras dolazi deset ljudi.“
Kažem: „Deset djevojčica dolazi u kuću?“
„Ne, osam cura, dva dečka.”
„Tko poziva dečke na zabavu za menstruaciju?”
Čuo sam njezino zlokobno hihotanje kroz slušalicu
i rekla je: „Tata, zato je zabavno.
Ne kažemo im zašto su došli.”
I pomislim: „Jebiga. I ja sam za.”
Nikad mi nije bilo zabavnije na zabavi.
Dok sam bio domaćin i gost na zabavi za mjesečnicu.
Odjenuo sam crveno, kao da je kineska Novu godina.
Pio sam Pinot noir. Jeo sam tjesteninu s umakom od rajčice s komadićima.
Cijelu večer sam se smijao sa svim tim djevojčicama
dvojici dječaka, Maxu i Carteru. Lica prekrivena crvenom tortom,
kao da je medeni mjesec, misle: „Jebiga, pojest ću.”
Tijekom cijele zabave, ova dva dječaka gledaju tortu i misle si: „Tko je Jason?”
Moja kći, Ila Kreischer
nazvala je svoju menstruaciju Jason
jer ju je dobila za petak 13.
Već 30 godina nastupam kao Jo Koy.
Kad je zadnji specijal izašao,
morao sam razgovarati s novinarima.
I svaki novinar bi pitao isto pitanje.
„Zašto se nazivaš Jo Koy?“
Rekao sam da nemam odgovor.
To je nešto što Filipinci rade.
Nazovu te jednim imenom i onda te zovu drugačije.
Ovo je veoma istinita priča.
Upravo sam saznao ovo, ljudi. Dogodilo se prije četiri mjeseca.
Otišao sam u Vegas,
i izveo tetu Evelyn na večeru.
Pogledao sam je i rekao: „Teta Evelyn,
mnogi me novinari pitaju odakle mi nadimak,
a nemam priču. Možeš li mi ispričati priču?
Zašto ste smislili nadimak Jo Koy?“
Jako je stara. Morate to znati.
Pogledala me i učinila ovo. Rekla je:
„Ne zovem te Jo Koy.“
A onda sam pomislio da je stvarno stara.
Poludjela je.
Osjećao sam se loše i rekao joj: „Teta, to sam ja.
Ja sam Jo Koy.
Ja sam Jo Koy, tvoj omiljeni nećak.
Ja sam Jo Koy.“
I onda mi kaže: „Znam tko si. Nisam glupa.
Samo ti govorim da te ne zovem Jo Koy.“
Kako to misliš da me ne zoveš Jo Koy?
Zajebavaš li me sad?
Ozbiljno? Već 30 godina sam Jo Koy. Nikad nisi ništa rekla.
I kaže: „Nikad nisam ništa rekla,
jer ti stalno govoriš ‘Jo Koy’ pa sam te pustila.“
„30 godina me puštaš da govorim to, a ne zoveš me tako?
Kunem se, onog dana kad sam bio doma, rekla si: ‘Jo Koy, jedi.’“
Mislio sam da je moj nadimak Jo Koy.
Jesi li ozbiljna?“ I kaže: „Da, ne zovem te Jo Koy.“
„Kako onda…
Kako me zoveš onda?”
Ovo je istinita priča. Jeste li spremni? Rasplakat ćete se.
Kunem se da sam tek otkrio ovo.
„Kako me onda zoveš?”
Rekla je: „Zovem te Jo Ko.
To je tvoj nadimak, Jo Ko.“
A za sve vas kod kuće koji ne znate što to znači,
na tagalogu, ko znači moj.
Moj nadimak je moj Jo.
Jo Ko. Koliko je to jebeno slatko?
To je baš slatko.
Nisam imao pojma.
Rekao sam: „To je najslađi nadimak.“
Kaže: „Ti si taj koji stalno govori jebeni Jo Koy. Nemam pojma tko je to.
Svaki Netflixov specijal, ‘sada nastupa Jo Koy’.
Tko je to, jebote? To je Jo Ko!
To je Jo Ko.“
Zašto mi to nije rekla prije 30 godina?
Sva moja roba pogrešno je napisana.
Crnci ne kupe sranja.
Nemate pojma kad ste zadnji put pokupili govno.
Crnci ne kupe govna. Nadajte da se će kišiti.
Tako će se jedino to govno isprati.
Ako ne padne kiša, cijelo susjedstvo će biti puno govana.
Bijelci vole kupiti govna. Vi pizde obožavate kupiti govna.
Bijelci jedva čekaju da pokupe govno.
Idu u kupnju vrećica za govna.
One plave vrećice. Pročitaju sve s kutije.
„Razgradivo. Ekološki prihvatljivo.“
Jedva čekaju.
Imaju i malu torbicu za vrećice.
Imaju jebenu torbu za vrećice za govna.
Jedva čekaju da otrgnu vreću.
Vjerojatno sad imaš plave vrećice u džepu.
Jedva čekaju!
Znate li koliki pritisak imaju bijeli vlasnici pasa?
Ne možete uživati u šetnji. Odmah morate srati.
Ne učiš psa da sjedne nego da sere.
Znate li pod kakvim stresom je taj pas?
Znate kad krene pizda s ovim pokretima.
Kad pas počne ovo raditi, nema povratka.
Čovjek se ne može vratiti iz ovog sranja.
Probaš se tući i moraš srati.
„Razbit ću te!“
Bijelci imaju te plave vrećice.
„Jebeno da, Bruno! Jebeno da!
Sjajna stolica, Bruno!
Bravo!“
Stave ga u džep i odšeću.
Crnci to ne rade. Jeste vidjeli crnca kako šeće psa?
Pas počne srati i ponašaju se kao da ga više ne poznaju.
„Sereš? O, ne, idem odavde.
Zatvorit će nas zbog tebe, pizdo.
Bolje ti je da ovo obaviš ovdje.
Bolje ti je da zapamtiš ovo sranje, pizdo.“
Samo će tako nestati odavde.
Ne razumijem što se događa s losionima i ženama.
Zar ne? Ja…
Živio sam sa šest djevojaka u svom životu.
U svom životu, živio sam sa šest žena
i svih šest me ostavilo.
Prije ili poslije okrivit ću sebe.
Ali ne danas.
Sad…
Svaka žena s kojom sam živio
imala je večernji ritual.
Imam i ja ritual prije spavanja.
Idem na zahod, pišam, perem zube, idem u krevet.
Nedavno sam shvatio da mogu raditi to sve istovremeno.
Pišam i perem zube i pljunem.
Ali vi, žene,
odete u kupaonicu na 20 minuta,
zatvorite vrata
i onda izađete
i trljate nešto ovako ovdje
i onda učinite ovo
i legnete i kažete mi što sam krivo radio taj dan.
To je vaša večernja rutina.
Ne znam što se događa u toj prostoriji,
ali pretpostavljam, nisam siguran,
ali pretpostavljam da prekrivate tijelo od glave do pete nekakvim losionom
za kojeg mislite da je ključan za vaše postojanje.
Imam 42 godine.
Šminkam se za posao. Kad sam na televiziji, šminkaju me.
Nikad je ni ne brišem. Daju mi maramicu,
kažem im da se ne brinu.
Nakon tjedan dana nestane i opet me našminkaju.
Osim toga, mazao sam se kremom za sunčanje.
Ali nikad nisam stavio ništa drugo na lice čitav život.
Vjerojatno sam alkoholičar.
Prije sam bio pušač.
Bio sam ovisan o kokainu.
I moja je koža jebeno besprijekorna.
Ne mogu podnijeti kad mi svršiš u usta i onda prestaneš gledati moj Instagram.
Zašto si prestao?
Prije si gledao.
Što se dogodilo?
Ima li išta jadnije
kad idući dan čekaš da ti taj tip pogleda priču na Instagramu.
Objaviš jednu gdje kažeš: „Hej, ljudi!“
Ali zapravo misliš: „Hej, ti kojeg čekam da pogleda ovo.“
I dodirneš usta
da ga podsjetiš gdje mu je kurac bio.
A ti kažeš „Hej.”
Onda osvježavaš stranicu, čekaš ga
i tata ti pošalje poruku: „Razvaljuješ, Nick.”
A ti misliš: „Ne sad, tata!”
Bože.
Pita te što si doručkovala.
I mislim si želi li stvarno znati.
Trideset mililitara sperme i pola energetske pločice.
Energetsku pločicu i energetsko otpuštanje.
Koji okus? Jaja. Što još, tata?
Samo…
Samo želim biti kurva, zaista želim.
Takva sam kurva, ali izvan veze ne osjećam se sigurno dok sam kurva.
Stvarno se ne osjećam sigurno.
Mislila sam da ako se ne seksam,
neću se vezati. Možda da im samo pušim.
Pušila sam dečkima, ali ni to nije sigurno, cure.
Ima nešto u njihovom kurcu. Bliže ti je srcu.
Jednostavno…
Izluđuje me to.
Drkanje. To je sve što mi je preostalo da zadovoljim tipa? Ne, hvala.
Ne ide mi drkanje. Ne ide mi drkanje ni sviranje gitare.
Znam to o sebi. Nemam ritma.
Želim dobro svirati gitaru. Išla sam na tečaj
i svaki sat je završio kao i svako drkanje.
Nalazim se u stanu nekog tipa. Pokazuje mi trzanje.
Čini mi se da mi ide i na kraju mi kaže: „Pokušajmo skupa.“
Složim se.
I radimo to zajedno. I mislim da dobro sviramo.
I onda me pita: „Zašto ne bi gledala?“
Odlazim. Nije me briga. Ne ide mi to. Čekat ću da mama dođe po mene.
I onda svrši na mene.
Tako sam plaćala satove gitare.
To je bilo prije aplikacija. Bilo je to drugo vrijeme.
U latinskoameričkoj zajednici ne želimo živjeti vječno.
Ne trudimo se da sve što jedemo bude dobro za nas.
Znamo. Slušajte.
Ako odete u meksički restoran, već znate
da kuhamo s mantecom. Pogledajte nas.
Sjebavamo pretilost. Do trećeg razreda se već oprostimo.
„Vidimo se, pretilosti. Prošao sam te.“
I onda su mali Latinoamerikanci debeli.
Pokušavaš ih razvedriti: „Mira, mijo…
Trebao si imati blizanca. Zato si takav, znaš.
Ne čuješ glas koji ti govori da si sit? Ne?
Slušaj. Možda sestra pokušava razgovarati s tobom.“
Veće cice od cijele obitelji s 11 godina.
„Hej, cice, izađite.“
Tako dobiješ nadimak. Jednom se usereš u gaće
i do kraja života si Kakica.
Možeš biti odrasli muškarac i Kakica si.
-„Hej, pogodi tko se ženi.” -„Tko?”
-„Kakica.” -„Jebote!”
Kakica se ženi?
-„I žena mu je trudna.“ -„Chingado!
Okolo će trčati male kakice.
Kakica se ženi? Sranje.
Jebeni Kakica. Bravo za Kakicu.“
Ne znamo.
Naši roditelji. Odgojili su nas originalni posramljivači.
Nije ih bilo briga za godine.
Odlazili bi na posao i govorili: „Vas dvije debele pizde.
Bolje vam je da niste na kauču kad dođem, Debeli Jedan i Debeli Dva. Čujete me?“
Složili bismo se. „U redu. Jebeno se očistite.“
Onaj lik Elon Musk ide sam u svemir.
Koji kurac taj bijelac radi sam u svemiru?
To nije sumnjivo nikome osim meni?
Ta pizda ide u svemir bez vlade, bez NASA-e?
Ja nisam znala ni da se to može!
Koliko ja znam, oni su ljudi za svemir.
Oni vode svemir!
Želiš li u svemir, moraš se zajebavati s njima.
Ova je pizda napravila svemirski brod kao da je autić. Vozi utorkom.
Kujo, subota je dan za svemir!
Svi to znaju!
Ne možeš otići u prokleti svemir usred tjedna!
To je događaj. U subotu je. Na televiziji.
Ovaj tip ide u srijedu navečer. Što?
I to iz Sacramenta. Mjesto za svemir je Cape Canaveral.
Odatle polaziš.
Nema ulazne točke za Mars iz jebenog Sacramenta.
Kad ideš u svemir, bar kažeš ljudima.
To je javna obavijest. Reci ljudima da se ideš zajebavati u svemir.
On je samo otišao. Mislili smo da su svemirci.
Ne, samo Elon radi krafne po nebu. Koji je ovo kurac?
Ambicija bijelaca je nevjerojatna.
Znate li gdje je rasizam? Evo ga, bijeli muškarci.
Znam da ste još zbunjeni. On ne zna o čemu govorim.
Jebeno ste zbunjeni.
Svi uče povijest.
Mislite: „Nismo nikoga objesili i ne tučemo ih.
Radim pokraj crnca i on ima auto, dakle jednaki smo.“
Samo se opustite. Samo mirno. „Sve je pošteno.“
Jebeni luđak!
Nije sve pošteno!
Jer dok ti spavaš, sanjaš o tome kako ćeš kupiti Mars!
Nikad u životu nisam pomislila da je to moguće.
Znate kako sam razmišljala o novcu?
„Ako ga dobijem, kupit ću zlatni strop kao iz Cribsa.
To ću učiniti kad zaradim sav novac na svijetu.“
Da idem sama u svemir, kujo? Nikad!
Da razmišljam o svemiru, nazvala bih NASA-u.
„NASA, ovdje Sam. Mogu li ići?
Znaš što? Utorak je. Subota je dan za svemir.”
Nikad ne znaš kad će ti netko ubaciti sranje u glavu
koje će ti uništiti život, promijeniti ga na par mjeseci
ili samo izazvati nevolje.
I moglo bi biti samo u prolazu.
Netko ti ubaci sranje u glavu
i moraš se nositi s time.
Možda je samo običan dan
i netko koga znaš ili ne znaš, kaže: „Jedeš li kurkumu?“
„Što?”
-„Kurkuma, jedeš li je?” -„Kurkumu?”
-„Da, moraš to jesti.” -„Kurkumu?”
„Da.”
-„Začin?” -„Da, moraš to jesti.”
„Da, moraš to jesti.”
„Začin koji jednom kupiš za indijski recept
i više ga nikad ne koristiš,
zaprlja ti drvenu kuhaču, tu kurkumu?”
„Da, moraš jesti to sranje.”
I dok odlazi, kaže: „Ako ćeš jesti kurkumu,
jedi je s crnim paprom jer se inače neće aktivirati.”
Točno to, ne zapitate li se zbog toga
da to malo zvuči kao sranje?
Jesam li tolika naivčina da misli da ću povjerovati? Otkud ta znanost?
Zvuči kao da su preprodavači vitamina sjedili na hrpi veleprodajne kurkume
s hrpom praznih kapsula i jedan je rekao: „Ne znam, stari.
Mislim da ne možemo prodati ovo ovako.
To je samo začin.
Mislim da moramo nešto dodati.“
„Da? Što, šefe?” Ne znam zašto je to film iz 30-ih.
-„Ne znam, možda još jedan začin?” -„Da, što? Možda papar? "
„Da, nastavi.”
„Možda da kažemo da ga aktivira?”
„Sranje! To je jebena ideja vrijedna milijun dolara.
Napunimo kapsule.
Možda će ih Rogan promovirati na podcastu.“
Mislim da privatna škola moje djece ne poštuje moju razinu slave.
Zaista to mislim. Ozbiljno. Kunem se Bogom.
Bit ću veoma iskren.
Ovo je moje kućanstvo. Ne suzdržavam se.
Ne poštuju moju razinu slave.
Jako sam skroman tip.
Možda se ne čini tako nakon te rečenice, ali jesam.
Ne treba reći ono što se zna.
Vi znate tko sam i znam da znate tko sam.
Nemojte da govorim tko sam.
Doveli su me u situaciju da moram reći tko sam.
Vozim djecu u školu.
Učitelji izađu i okruže moj auto.
„G. Hart, voljeli bismo razgovarati s vama.
Uskoro se održava veliki sajam.
Sajam održavamo jednom godišnje u školi.
Voljeli bismo
da budete na ulazu ove godine.“
Dao sam joj puno vremena da kaže: „Serem.”
Nije rekla to.
„Zajebavaš li me?“
„Ne. To nam je najveći sajam. Voljeli bismo da budete na ulazu.
Mislimo da biste sjajno pozdravljali goste na sajmu.“
Prije nego što nastavim, razjasnit ću nešto.
Kao prvo, nemam ništa protiv pozdravljača.
Ne želim ispričati ovo, izaći iz kuće
i vidjeti hrpu koja viče da treba ukinuti Kevina Harta
jer ne poštuje pozdravljače.
„Ukinite Kevina Harta jer ne poštuje pozdrave!“
Pozdravljači su sjajni ljudi.
Posao je potreban. Shvaćam.
Doživio sam nevjerojatne pozdrave u svom životu.
Jednom sam otišao u Walmart i dobio tako fantastičan pozdrav.
Ne znam ni odakle je došao. Samo mi je upao u pogled.
„Dobro došli u Walmart. Došli ste po nešto?“
Rekao sam: „Koji kurac?
Odakle si došao, čovječe?“
„Nađite nešto, snizili smo cijene!“
Onda je samo otklizao unazad.
Pitao sam se što se dogodilo? Što se ovdje dogodilo?
Bio sam toliko oduševljen pozdravom da sam si kupio nešto
i slomio sam vrat tražeći ovog tipa na izlazu.
Htio sam da vidi moje stvari. Hej!
Dođi, čovječe. Hej!
Želim ti pokazati svoje stvari!
Došao je. Otvorio sam torbu. Rekao je…
Rekao je…
„Kupili ste dobre stvari!“
Izvadio je marker, obilježio račun
da ljudi znaju da nisam krao.
Rekao je da mu opet dođem. Pitao sam hoće li biti ondje.
„Ako neću ja, tko će?“ Opet je otklizao. Koji kurac?
To je bio jedan od najboljih pozdrava.
Naravno da ću ponovno doći.
Ne vrijeđam pozdravljače.
Samo kažem da nisam morao ići tim putem.
Obišao sam to da dođem do svog uspjeha.
Nećete mi doći i tražiti me da budem pozdravljač.
U to vrijeme sam bio u najgledanijem filmu.
Bio sam na jebenim autobusima.
Ne možete me tražiti da budem pozdravljač.
Ima i drugih roditelja učenika
koji su bivši glumci i glumice koje je mogla pitati.
Carlton iz Princa iz Bel-Aira, Alfonso,
to ti je pozdravljač. Ovo ovdje,
njega želiš sprijeda. To je pozdravljač.
Djeca Terryja Crewsa idu tamo. On to može.
Prsni ples na ulazu.
Hej, hej, hej!
Dobro došli na sajam. Tko želi kartu? Hej.
Kakva kombinacija. Roditelji bi poludjeli.
„Kakva škola!
Želim karte. Kupit ću sve karte koje imaju.“
Hej!
Roditelji bi bili oduševljeni. „Pozdravljači su sjajni!“
Na početku smo svi imali jednu lozinku.
To nam je bila prva lozinka. Nostalgično se sjećamo.
Koristili smo je za sve, za svako novo članstvo.
-„Mogu li dobiti tvoju lozinku?“ -„Da, moju posebnu riječ.“
A onda su tvrtke počele biti nepristojne.
Upisali biste lozinku i rekli bi da je slaba.
„Tko si ti da osuđuješ moju posebnu riječ?“
„Žao nam je, Internet je postao popularan. Morate ojačati lozinku.“
Tvrtke su počele ustrajati.
„Morate nam pružiti veliko slovo.
Žao mi je, više nećemo prihvaćati lozinke
koje ne sadrže barem jedno veliko slovo.“
Svi smo na tren razmotrili opcije
prije odluke da započnemo lozinku velikim slovom.
Neko vrijeme to je bilo u redu.
Ali Internet je postao još popularniji.
Tvrtke su počele govoriti: „Bojimo se da se ne možete učlaniti
ako nemate barem jedno veliko slovo i barem jedan broj!“
Opet,
manje od pola mikrosekunde razmatranja,
prije nego što smo svi odlučili
da će to biti broj jedan
i da će biti na kraju lozinke s prvim velikim slovom.
I na neko vrijeme,
ovo je bilo prihvatljivo
dok se nije pojavilo potpuno novo, neočekivano
i uzbudljivo razdoblje,
svijet posebnih znakova.
Nismo ni znali što su.
Tvrtke bi rekle: „Treba nam veliko slovo,
treba nam broj, ali treba nam i posebni znak.“
Kliknuli smo gumb. „Molim vas, mogu li dobiti primjere
ovih posebnih znakova na kojima sada ustrajete?“
Proučili smo ih.
„Eno ih! Nisam imao pojma da su ti znakovi tako posebni.“
Sve dok nam se pogled nije zaustavio na uskličniku.
„Ti ideš sa mnom.“
I onda smo ga stavili na kraj naše lozinke s prvim velikim slovom
odmah nakon jedinice.
I ovog trenutka svi u London Palladiumu misle:
„Trebao bih promijeniti lozinku. Učinit ću to sutra. Ili sada.“
Odrasla sam na jugu i mi volimo dvije stvari,
crkvu i restoran Chili's.
Svi na jugu idu u crkvu. Po jedna je na svakom uglu.
Čak vas pokušavaju i zavarati s crkvama.
Trenutno mislite da ste u kazalištu.
Ali nagrada za odlazak u crkvu je što poslije ideš u Chili's.
Chili's u mom rodnom gradu bio je najotmjeniji restoran.
Bio je tako otmjen da sam ga zvala Chile's.
Odrasla sam kao metodistica, što se smatra laganom verzijom kršćanstva.
Da. Dovoljno je samo malo. Samo pinkica!
Samo malo Isusa, to je sve što vam treba.
Samo smo htjeli
da propovjednik dovrši propovijed do podneva
da dođemo u Chili's prije baptista.
Zar ne?
Bilo bi 11.55 i ako je propovjednik još pričao,
čuli biste zbor kako polako počinje pjevati.
Mlada svinjska rebarca
Kako je sladak umak
„Propovjedniče! Dovrši to!“
Imam dobre vijesti. Napokon sam pušio travu s mamom.
Jesam.
Kampanja je trajala 36 godina. Napokon sam uspio.
Imajte na umu da je moja mama 700-godišnja Židovka.
Nije bilo lako.
Došla je kod mene, bili smo u Los Angelesu
i vozimo se i kažem: „Mama, puši travu sa mnom.“
I kaže mi: „Ne. To je protuzakonito.“
I kažem joj: „Ne, nije. Sad je zakonito.“ Kaže mi: „U redu.“
Kunem se, bilo je tako lako.
Otišli smo do moje kuće i pokušavam pušiti s njom,
ali ona ne zna udahnuti. Izgleda kao Dizzy Gillespie.
Dao sam joj keks od trave i počeli smo igrati Scrabble,
a zatim 20 ili 30 minuta kasnije,
oči su joj pocrvenjele, pogledala me i rekla:
„Usta su mi suha.
Je li to dio ugođaja?“
A onda je pukla. Rekla je: „Dođi.
Bill Cosby nije to učinio.
Ja sam to učinila!“
Otad je nisam vidio.
Inače, Bill Cosby poslužuje pića večeras
ako želite stvarno snažna pića!
Gledao sam sjajan dokumentarac o Tedu Bundyju. Je li netko gledao?
Bio je četverosatni dokumentarac u četiri dijelova.
Rekli su da je prvobitno htio biti odvjetnik ili političar.
Kad sam to čuo, sve je imalo smisla.
Zapravo je izabrao impresivniji put.
Gledao sam oko 30 dokumentarnih filmova o Tedu Bundyju i moram biti iskren,
pomalo mi je dosadilo štovanje
serijskih ubojica u ovoj zemlji.
I ja sam kriv za to.
Ali vidi se da to nije samo znatiželja i voajerizam.
To je divljenje. Vidi se po rječniku koji koriste u dokumentarcima.
Ne govore o Bundyju kako bi trebali govoriti o njemu.
Da govore iskreno,
svaka bi rečenica počela s: „A onda je ovo govno…“
Ali ne čine to. Kažu ono što moraju:
„Bio je pokvaren. Bio je zao.“
Ali onda nađu skoro impresivne osobine i usredotoče se na njih.
Kao prvo, ne prestaju govoriti o njegovom intelektu.
koji je bio precijenjen. Nije bio bistar.
Govore da je Ted Bundy bio tako inteligentan,
dvaput je pobjegao iz zatvora.
Znate kako je prvi put pobjegao?
Prozor je bio otvoren i on je iskočio.
Tako bi mačka ili ptica pobjegla iz zatvora.
Nisi genije ako si u zatvoru i vidiš otvoren prozor
i kažeš: „Sloboda je tamo!“
Zvali su ga genijem jer mislim da im se sviđa ideja
zlog genija.
Rekli su da je Ted Bundy bio genij. Bio je odvjetnik sam sebi.
Pogubili su ga.
Bio je užasan odvjetnik. Nisi genij
ako dobiješ najgore… Nije mogao proći gore.
Da je unajmio orangutana da ga zastupa
i da se on samo posrao u ruku i utrljao to poroti u lice,
dobio bi istu presudu kao i Ted koji se trudio.
Možemo li se složiti da ćemo prestati pričati o njegovom izgledu?
Izgledao je prosječno,
ali ne prestaju govoriti o tome kako je bio šarmantan,
kako je bio zgodan. Ne, nije.
Bio je zgodan u toj grupi ljudi.
Dobro? U grupi muškaraca koji su ubili i silovali
40 ili više žena…
Ted je pravi ulov.
Oženjen sam. Imam bijelu ženu i bijelog sina. Posinka.
Plava kosa, plave oči. Mali bijeli sin.
Odgajam ga od druge godine.
Zovemo ga Miklo, da. Miklo.
Ali i on sad misli da je Meksikanac!
Bahati se budalama:
„Što je, budalo? Zajebavaš se s la razom?“
Kažem mu: „Smiri se, Scotte.
To su vlasnici stana. Nemoj se zajebavati.“
Bijeli su dečki spremni na sve.
Kad imate bijelca u bandi, spreman je na sve.
Bijelci su ludi, čovječe.
Smišljaju jebene zločine kojih se mi nikad ne bismo sjetili.
Došao mi je bijeli cholo.
„Što ima, stari? Hoćemo li provaliti u kuću?“
„Jebote. U čiju kuću, Ryane?“
„U maminu kuću.
Ta mi kuja nije htjela sinoć napraviti sendvič.“
Ponosim se posinkom kad napravi nešto
iako mu ne pomažem da učini išta.
Uvijek sam tamo. „Da, znate, ja sam mu jedini otac.“
Ali ako moj sin postane serijski ubojica ili počne pucati po školi,
reći ću: „Hej, buraz, znaš kakvi su ti jebeni bijelci.
Bojao sam se za svoj život!
Jednom se prerušio u duha.
Nisam znao je li duh ili jebeni član KKK-a.“
U svijetu ima još mnogo živih i uspješnih Grka.
Zdravo i dobro došli.
Ne, samo stari Grci. Svi su mrtvi.
Živjeli su na prometnoj cesti koju su izgradili stari Rimljani.
Tko je to ovdje? To je Pitagora.
Zauzet je imenovanjem svih trokuta!
Ovaj je baš pravi!
Onda je ovdje Sokrat.
Malo se prevrnuo. Klasični Sokrat.
Dobre misli, užasan hod. Ustani se, kompa.
Što su žene radile
dok su muškarci veoma bitno imenovali stvari?
Prema mojem istraživanju,
žene su uglavnom stajale u tročlanim grupama, gole,
čekajući muškarce da sve imenuju.
Vidite to kod ove središnje figure.
Govori: „Što ti je to u ruci, Karen?“
„Samo par stvarčica.”
Žene su samo držale stvari, čekale i nadale se da nije otrovno.
Čekale su da muškarci imenuju stvari.
Ovo je bilo prije imenovanja kreveta.
Žene pokušavaju složiti krevete,
samo bacaju posteljinu na stabla.
Govore: „Ne znam! Sagradimo utvrdu.
Bit će to otmjena utvrda.“
To! Dovršile smo utvrdu!“
Goli ples u tročlanim grupama u šumi
najpopularniji je ženski hobi svih vremena.
Zar ga ne obožavamo?
Nije li to najsigurnija aktivnost? Sjajno!
Možda vam ovo izgleda kao slobodna i otmjena igra
u šumi za praznik, bez ikakve drame.
Ali skrenut ću vam pozornost na ovaj stisak.
Presnažan je za jednostavnu zabavu.
Sugerira napetost.
Što se dogodilo? Je li netko spomenuo kameno doba?
Ne.
Ova središnja figura ovdje
shvatila je da ovaj komadić tkanine,
ove potencijalne utvrde, ako želite,
zavukao se toliko duboko u procjep,
toliko duboko da je pokrio oba guza.
I uzrujana je!
Vrijedi naglasiti u ovom trenutku
da ovo nije fotografija. Ovo nije slučajna fotografija
snimljena u nesretnom trenutku. Neugodno.
Ne. Ovo je slika.
I zato je ovo…
odluka!
To je odluka koju je čovjek donio i potrošio vrijeme na nju.
Bože!
To sada radim. Planinarim.
Time se sad bavim. Planinarim.
Planinarenje nije moja vježba.
To je moja aktivnost.
Jer planinarenje nije vježba.
To je prijelaz iz prave vježbe koju radiš u 20-ima i 30-ima
u nježno hodanje po trgovačkom centru
u 70-ima i 80-ima
kako bi stao u smoking u pogrebnom poduzeću.
Ne želiš da moraju razrezati sako na leđima.
To je sramotno. Dajte. Umrimo s malo dostojanstva.
Radim to svaki dan,
parkiram auto u podnožju planinarske staze.
Zatim hodam od auta
dok se s vremenom ne okrenem
i hodam natrag do auta.
Time se bavim.
Ondje sam s ostalim 50-godišnjacima.
Radimo naše male sudbonosne ovale.
Da letite helikopterom nisko iznad Zemlje,
znate što biste vidjeli?
Vidjeli biste 20-godišnjake
kako gutaju drogu, jedu ukusnu hranu, seksaju se.
Tridesetogodišnjake s pravim poslovima koji pokreću svijet.
Četrdesetogodišnjake
koji pokušavaju jebati 20-godišnjake.
Zatim nas, nježne 50-godišnjake koji su se predali
na našim malim uzaludnim ovalima.
Imamo slušalice u ušima,
slušamo podcaste…
koje snimaju 20-godišnjaci koje nitko ne želi jebati.
Shvatit ćemo našu zemlju kada shvatimo naša uvjerenja.
-Slažete li se? -Da.
Zar ne? I moramo shvatiti da nisu istinita,
ali jebeno vjerujemo u njih.
Na primjer, svi Indijci moraju ustati kad čuju himnu.
Vjerujem u to.
Ali tehnički ne moramo.
Trebali bismo. Zbog sigurnosti.
Jer ljudi rade više stvari odjednom, pjevaju i razvaljuju.
Ustani se na himnu, čovječe.
Naša himna je poprilično opuštena.
Ima pravi kraj, nije preduga.
Znaš kad je gotova. Svi učinimo ovo.
Nitko nije umro. Dobro, sjedni.
Oni nikad ne znaju kad sjesti.
Za zemlju slobodnih
I dom
hrabrih
Onaj nogometaš koji je kleknuo nije prosvjedovao. Odmarao se.
Ne moramo ustati kad svira himna.
Znate li kako znam? U najavi kažu: „Molimo vas,
ustanite jer slijedi himna.“
Po standardnim indijskim pravila, ako nas u najavi zamole,
nećemo to učiniti.
„Molimo, pričekajte da avion dođe do izlaza
prije uporabe mobitela.“
Odjebi!
U zraku smo, vidimo poznatu zgradu,
pokušat ćemo zvati ljude.
„Molim vas, nemojte pišati po zidu.“ Tome zidovi služe.
Amerika treba biti zahvalna što graniči s Meksikom, a ne s nama.
Jer znate…
Da nama izgrade zid,
imali bi potpuno drugačiji problem.
„Zašto pišaju po nama?“
Zamišljate to sad, zar ne?
Mladi se vole ljubiti.
Jedni drugima sišu jezik.
Vidio sam mladi par dok su se ljubili u dizalu.
Nije ih bilo briga što smo tamo. Cuclali su se kao lizalice.
Zatim joj je gurnuo prst u grlo.
Zar ne? Samo ga je gurnuo.
I počela ga je cuclati kao da je penis.
Da pokušam gurnuti prst svojoj ženi u usta,
pitala bi me koji kurac radim.
„Jesi li ljut na mene? Što sam učinila?“
Ako me ne želiš slušati, reci mi da začepim. Nemoj to raditi.
Pola sata si češkao jaja na kauču
dok si gledao utakmicu.
Osjećam samo okus gljiva. Mrzim gljive.
Jebeni tartufi. Pusti me na miru.
Oko 45. godine se prestanete ljubiti.
Onda radiš samo ovo.
„Zdravo. Zbogom.“
Da, jer on ima mrtvi zub, a ti nemaš zubno osiguranje.
„Nemojmo to više raditi. Može?“
Postoje stvari koje činimo
za koje mislimo da nam idu, ali ne idu.
Poput tangi,
japanki,
papuča,
plakkiesa. Tako ih zovemo u Južnoafričkoj Republici.
Nikad nećemo postići mir u svijetu
ako se ne složimo oko imena za tu vrstu obuće.
Stvar je u tome što ta obuća ne dolazi s uputama.
A zaista bi trebala.
Nisam ih imala jer sam odrasla na farmi u Južnoj Africi
gdje imamo zmije, škorpione i sranja.
Ne možeš to nositi.
Prvi put sam kupila par
kad sam imala tridesetak godina, prije 13 godina u Novom Zelandu.
Nitko me nije zaustavio.
Kupila sam ih. Nitko me na ulazu nije pitao
jesam li ih već koristila.
Rekla bih da nisam.
„Dođi.
Hej, samo da znaš,
ako kapljica vlage uđe u tu cipelu,
mrtva si.
I ako kapljica vlage dospije do vanjske strane cipele,
mrtva si.
Nemoj ni na trenutak pomisliti da možeš trčati
iz svog auta, tijekom grmljavine
u trgovački centar s podnim pločicama.
Bila fizički spremna ili ne,
napravit ćeš jebenu špagu.“
I kažeš: „U redu. Kul.“
I dok odlaziš, kažu: „Još nešto.
Ove cipele su samo za kretanje unaprijed.
Zovemo ih jednosmjernice.
Želiš se pomaknuti u stranu? Mrtva si.
Želiš zakoračiti unatrag? Moj je ujak to pokušao. Mrtav je!“
Te su cipele tako složene. Trebamo dobiti upozorenje
i nekoga da živi s nama tjedan dana nakon što ih kupimo.
Saznala sam da sam službeno u omjeru dobi i težine
kada više ne padam.
Posrnula sam.
Ne znaš kad će ti se to dogoditi.
Prije pet godina bi me prijatelji pitali jesam li bila pijana.
Sad mi šalju zabrinute emotikone.
"Frendice, jesi li dobro? Mislim da si posrnula.“
„Ne, nosila sam smrtonosne cipke. Zaboravila sam.“
Ovo su dobra vremena.
Stalno se priča o dobrim starim vremenima, zar ne?
„Vratimo se u dobra stara vremena.“
„Dobra stara vremena.“ Šališ se?
Ovo su dobra stara vremena.
Dobra stara vremena? Tek sad otkrivamo kako raditi stvari.
Još nismo skroz shvatili.
Želiš u dobra stara vremena? Ondje nisu znali ništa.
Ništa!
Jeste li vidjeli prvi bicikl?
Ne znam ništa napraviti.
Ali znam da ne uzimaš najmanji kotačić koji možeš naći
i staviš ga straga
i najveći kotač na svijetu
i staviš ga naprijed.
To je loš bicikl.
Nisi mogao ni sjesti sam na njega.
Prijatelji su te morali primiti za vrhove brkova i baciti
i nadati se da ćeš sletjeti na sjedalo.
A kad si počeo pedalirati, nisi mogao stati. Pedalirao si do smrti.
To je u redu jer je životni vijek u dobrim starim vremenima
bio 28 godina!
Ma dajte. Grozno vrijeme za život. Bolnice su bile noćna mora.
Samo bi vam odrezali nogu.
Nije bilo važno što vam je.
Slomljena ruka? Gripa? Ušetali biste i izašli skakućući.
Nije bilo lijekova. Nema Advila. Možete li zamisliti to?
Život bez Advila.
Jeste li ikad otvorili ormarić i vidjeli da ga nema?
Samo ležim na tlu i nadam se da ću umrijeti.
Što ćete popiti? Onaj Benadryl star 12 godina?
Nisu imali antacide. Antacide!
Jeli biste, napuhali se i eksplodirali.
Ovo su dobra stara vremena.
Pogledajte svoju odjeću i divne tkanine koje nosite.
Znam da ste imali izbora. To vam nije jedina odjeća.
Ali ne i u dobrim vremenima. Jedan čvrsti vuneni komplet.
Čvrste kožne cipele od svinjske jetre.
I jutene gaće.
Jutene gaće.
Jeste li vidjeli crno-bijele fotografije? Svi su ljuti, samo zure u kameru.
Pitam se što je tim ljudima? Zašto su tako nesretni?
Jutene gaće.
Grozno.
Dođem kući, počnem igrati igrice. Grand Theft Auto 3.
Ljubitelji GTA-a.
Prva videoigra u kojoj možeš činiti što želiš.
Što god poželiš.
Kradi oružje. Ukradi auto.
Pregazi ljude. Policija dođe. Možeš ubiti policiju.
Onda pošalju vojsku koju isto možete ubiti.
Ako zabunom umreš usred toga svega, samo oživiš.
U bolnici, ali bez oružja. Vrati se krađi oružja.
Ali to je bilo previše slobode
za moj mentalitet u to vrijeme.
-„Možeš sve.“ -„Da, ali što bi trebao učiniti?
-„Bilo što! Poludi.“ -„Da, ali što je cilj?“
Provjerio sam i otkrio točno što trebaš.
Učinio sam to i završio igru.
Na kraju igre je statistika, koliko ste puta umrli,
koliko ste ljudi ubili
i zanimljiva stvar koja se zove postotak ostvarenja.
Pisalo je: „Postotak ostvarenja: 12 %.“
Završio sam igru. To je 100 %.
„Ne, samo si došao do kraja.
Ali učinio si samo 12% svega što si mogao učiniti.“
Jebote!
Što ako je život takav?
Što ako umreš i odeš u zagrobni život
i oni ti daju izvještaj?
Tri posto?
„Nisi obavio sporedne misije.“
„Kao što, naprimjer?“
„Netko ti je dao džoint na tulumu. Rekao si: ‘Ne, hvala.’ To je 15 %.“
U redu.
„Volio si nekoga. Htio si im to reći.
Umjesto toga, rekao si: ‘Bok.’“
To je bio izazov!
Nije bio izazov.
Moj je djed volio gledati hrvanje.
Volio je kad su crni hrvači prebijali bijele hrvače.
Kao Thunderbolt Patterson.
Vrištao bi na televizor
kad je Thunderbolt tukao nekog bijelca. „Ubij tog krekera!“
Ja bih sjedila kraj njega, „Ubij tog krekera!“
Nisam imala pojma zašto ste vi bijelci krekeri.
Kad sam odrasla, htjela sam sama ići gledati meč.
Nalazim se u centru u Peachtreeu.
Idem prema hrvačkom meču
i stanem u hotel Marriott da nazovem brata.
„Požuri se jer ćemo propustiti meč.“ Kaže da je na putu.
Spustim slušalicu i pogledam gore
i bijelac bulji u mene.
Pitao je: „Hej, kako si?“ Kažem mu: „Kako si ti?“
Pita me: „Želiš li sa mnom u sobu?“
U redu.
Nisam nikad bila u hotelu Marriott.
Pogotovo ne u sobi.
Otvorio je vrata i prvo sam primijetila da ima klimu.
Nismo to imali kad smo odrastali.
Imali smo ventilator koji je mama držala ispred pice
i širio je njen miris kroz kuću.
„Može li netko reći mami da joj pica smrdi danas?“
Otišao je do hladnjaka u sobi.
Otvorio je vrata i dao mi pravu Coca-Colu.
U tom trenutku nikad nisam kušala Coca-Colu.
Probala sam Cole i Kool-Aid, ali ne Coca-Colu.
Bila sam tako uzbuđena, otvorila sam je i popila u jednom gutljaju.
Otpratio me do kreveta. Nije rekao ništa.
Otkopčao je hlače i izvadio bijeli kurac. Nikad nisam vidjela bijeli kurac.
Meni bijeli kurac izgleda kao sirovi pileći batak.
Svi bijeli tipovi se pitaju o čemu to govorim.
Stavio mi je ruku oko njega i pomicao je gore i dolje.
A ja si mislim: „Ovako bijelci roštiljaju?
Jer ovom pilećem batku treba začinske soli.“
Nakon pet minuta, nešto je izašlo iz batka.
Izvadio ga mi je iz ruke, obrisao mi ruku
i dao mi 100 dolara.
Pitala sam: „Gospodine, jeste li ovdje sutra?“
To je bilo puno novca za 11-godišnjakinju!
Jebite se, bijelci!
To je više novca nego što ste ikad zaradili od prodaje limunade.
Nikad niste toliko zaradili prodajući limunadu na štandu.
Jebite se. Taj je bijelac stvarao radna mjesta u crnoj zajednici.
Volim ljude u 20-ima i 30-ima. Još ne znaju.
Samo se žele naroljati!
„Hoćemo se naroljati? Da! Idemo se razbiti!“
Ne, ne želim se razbiti. Ne želim.
Ne, nije zabavno.
U pedesetima sam. Osjećam se dobro možda dva dana u mjesecu.
Zašto bih sjebao jedan od tih dana?
Kad se razbijate u mojim godinama,
pojedete malo sira.
Kakav je to sir bio?
Camembert s komadićima tartufa?
Dobro, isplatilo se. Ali jebote.
Sad sam razbijen.
Supruga me učlanila u teretanu za Božić.
„Hvala ti, dušo. Hvala.“
Znam. Otišao sam i vidio starce koji su vježbali.
Bili su mišićavi.
Ali to mi izgleda čudno, znate?
Ne želim biti mišićav.
Samo ne želim izgledati baš kao govno.
To mi je cilj. Dajte mi tog osobnog trenera.
Onog koji ne izgleda baš kao govno.
Gledam te starce i baš su mišićavi.
Ali izgledalo je čudno. Nešto nije bilo u redu.
Pitao sam se što ne valja. I shvatio sam.
Ne bi trebao biti mišićav kad si star.
Koža ti se previše razvuče.
Kažu: „Vidi kako sam mišićav.“
„Da, ali vidim ti srce.
Odjeni košulju.
Pozlit će mi.“
Omiljeni dio braka mi je što moja supruga odlučuje
što mi više ne treba.
„Ovo ti ne pristaje. Ovo je sranje. Ne možeš to nositi.“
Nije Meksikanka, ali zvuči zabavnije s tim glasom.
Možda je Meksikanka. Nisam sigurna. Imam sumnje, ali nisam siguran.
„Ovo više ne nosiš. Ovo ti ne pristaje.“
Žena mi je bacila sve trenirke.
Pitao sam je zašto ih je bacila. Rekla je da mi trenirke lažu!
„To su lažljivci, te trenirke!
Ne znaš koliko si se udebljao.
Ne znaš. Sve do onog dana kada obje vezice nestanu.
Onda si debeli seronja.
Prekasno je. Bacila sam ih.“
Ali u pravu je. Ako ste muškarac u pedesetima,
opasno je nositi trenirku. Zaista jest. Opasno je.
Prelako je samo izvaditi kurac.
Dogodilo mi se da sam izvadio kurac.
Nisam došao ni do pola puta do zahoda.
A onda me nešto omelo.
Onda čujem ženu kako viče: „Što radiš s tim kurcem?
Nisi još ni u zahodu!“
Rekao sam: „Hej,
nisam znao da imaju salate u Olive Gardenu.“
Ne znam. Nisam dobra feministica.
Još uvijek slušam R. Kellyja.
Zaboravila sam da je glazba dobra dok nije izašao dokumentarac.
Ljudi su poludjeli. „Što ćemo s njegovom glazbom?“
Očito neću podržati ništa novo što objavi.
Osim ako nije sjajno.
Iskreno, sva njegova stara glazba se ne broji.
Ako ne slušate tu glazbu,
onda je jebao sve te klinke nizašto.
Hej, ljudi, gledajte,
možda ne podržavate rat, ali uvijek podržavate vojnike.
Čovječe!
Te su djevojke služile ovoj zemlji.
Trebale bi imati ista prava kao i ratni veterani.
Trebale bi dobiti besplatan upis u školu, prve se ukrcati na avion.
Zašto dopuštamo vašim bakama da se prve ukrcavaju?
Nisu učinile ništa za nas.
Zbog tih djevojaka imamo remiks pjesme „Ignition“.
Čovječe. Jeste li gledali dokumentarac?
Nisam znala da se seksa s djecom i da ih drži u kući.
Kelly, uhvati i pusti.
Ne možeš imati cijelu mladu košarkašku momčad u podrumu.
Oni misle: „Gubimo mnogo utakmica.
Gdje su nam organizatorice igre?“
Ne znam. Mislim da se seksao s djecom jer su jednako dobro znali čitati.
Nije me briga smijete li se tome ili ne.
Ignorirali su me cijelo djetinjstvo.
Da. Voljela bih da sam bila kod R. Kellyja.
O, Bože. Bilo bi toliko djece za igru.
O, čovječe. Bilo bi bolesno igrati se lovice tamo.
R. Kelly je tip koji je objavio pjesmu „I Believe I Can Fly“.
Ako je mislio da može letjeti,
sigurno je mislio da može pojebati djecu i izvući se.
Harmonij.
Samo se pojavio!
O, čovječe. Harmonij je tako depresivan instrument.
Ne možeš ga mrziti. Izgleda kao stari ujak koji ima astmu.
Gitara je poput mladog tinejdžera. „Buraz, idemo se drogirati.“
Harmonij govori: „Možeš li me odbaciti do hrama?“
Ovo je prvi put da se netko uzbudio
ugledavši nekoga kako prilazi harmoniju.
To je inače zvučna podloga pogreba.
Harmonij je sjajan.
Ne treba mu struja za pokretanje.
Ekološki je prihvatljiv.
Otporan je na siromaštvo. Ne možete se žaliti vladi.
Ne možete reći da se ne možete baviti umjetnošću jer nema sutra.
Vlada samo kaže: „Harmonij.“
Zapadni instrumenti su na struju. Električna gitara, klavir.
Htio sam gitaru, rekli su da će me stresti struja.
Što?
Zanimljiva je i izrada. Izrađen je od drva i depresije.
Ovo je jedini instrument koji zvuči kao riječ „ne“.
Kao da je „ne“ u svakoj ljestvici.
Pitao bih učiteljicu: „Mogu li svirati gitaru?“ I rekla bi…
Kako iz toga može proizaći išta dobro?
Nije samo na engleskom, na bilo kojem jeziku.
Nahi
Nevjerojatno. Mogao bih zaplakati i ne biste primijetili razliku.
Nahi
„Kakav alap! Ne, on plače.
On plače.“
-Hoćemo li vas razočarati? -Tko zna?
Ne znamo. Ne znamo što će se dogoditi.
Ne. Zašto, Thomase?
Ovo je improvizirana predstava.
-Što to znači? -Sve je izmišljeno.
-Kako to misliš? -Ti kažeš nešto. Ja kažem: „Da, i…“
Ako ja kažem: „Ove mesne okruglice su ukusne“…
Ja ću reći: „Da, i od mesa su.“
-To je improvizacija. -To je improvizacija.
Molim te. Prošli sam se put sjebao.
-Jesi. Sjebao si se. -Da.
Znaš kako je. Možeš ponoviti to.
Znam.
Ne znaš hoće li nas natjerati na seks.
-Samo se okreni. -Samo daj.
Kamen, škare, papir. Jedan.
-Samo jedan? -Tako je.
-Ide kamen, škare, papir, pucaj. -Dobro.
-To si mislio pokazati? -Ne.
-Spreman? -Da.
Mislim da znam što ćeš.
-Dobro. -Zbog onoga što si pokazao.
-Skoro sam siguran. -U redu.
-Siguran sam da ću te pobijediti. -U redu.
U stvarnom životu.
-Dobro. Da. -Stvarno.
-Tako sam siguran. -I ja mislim da hoćeš.
-Jer mislim da sam ti malo u glavi. -Da.
Spreman?
Zato ću se vjerojatno i sjebati.
Mi smo životinje. Nismo ljudi koji se jebu.
Imamo pristanak i to.
Da, ovo su dvije gazele koje pristaju
na to koja će jebati koju
igrom kamen, škare, papir.
Spreman?
-Dobro. -Znam da ćeš izgubiti.
-Stvarno znam. -I ja mislim.
Ne znam zašto se bojim.
-Nije važno. -Ne. Ovo nema posljedice.
Bit će snimljeno, svi će znati ako izgubiš.
-Svi znaju da sam užasan u ovome. -Možeš promijeniti odgovor.
Promijenit ću svoj ako ga ti promijeniš.
-Ne. -Neću ni ja, jebeni idiote.
-Spreman? -Da.
Kamen, papir, škare, pucaj.
Hvala! To je kraj!
Hvala, New York! Najbolji ste!
-Hvala puno, ljudi! -Hvala lijepa.
Hvala. Gracias.
Vi ste ovaj specijal učinili jebeno specijalnim!
Bili ste sjajni. Laku noć.
Dame i gospodo, puno vam hvala!
-Puno vam hvala. -Hvala svima.
Prijevod titlova: Ivana Kužić