NÁVRAT K RAFTEROVÝM
Skvělá práce, lidi!
Ramena!
Zažeňte stepováním problémy.
Na hodinu jsem dokázala zapomenout.
To je ono! Stepování! Dobrá práce, děvčata! Ty taky, Coline!
Přibližte se sem!
Výborně!
Ohýbejte ty kosti! To je ono.
Kotníky! A raz, dva, tři, čtyři, ruce! Nádherné!
Zpět na místa! A dolů!
Úžasné, lidi. To bylo vynikající!
Dejte si pauzu a zakončíme to zklidňujícími cviky.
- Báječné. - Skvělé.
Lepší?
Jo.
Jsi přirozený talent.
Na někoho, kdo má obě nohy levé.
Pomohlo ti to s něčím?
Je toho moc, z čeho vybírat.
Opravdu si myslíš, že Buradeena to vyřeší?
Prozatím. Pro Ruby ano.
No, sobecká Donna doufá, že časem se všichni tři vrátíte.
Ti staří Rafterovi mi chybí.
Staří Rafterovi jsou pryč. Odjeli před šesti lety.
Problém je, že jsme se usadili, a detaily jsme nikdy nevyřešili.
Ale určitě vidíš svou budoucnost s Davem.
Jo, v nějaké formě.
Jen si nejsem jistá v jaké.
Je načase vychladnout!
Šoupat nohama, poskakovat, dámy.
Zachovávám zdání kvůli Donně.
Tak.
Pojďme rozhýbat ruce.
Ruce sledují pohyb těla. A vytahujte je. Super.
Užijte si to.
Máma se přišla rozloučit. Teď ji zatáhli do kurzu stepování.
- Měl bys to natočit. - Jo.
Donna by ti zas řekla „hybaj, hybaj”.
- Tak co se děje? - Vypadá to, že končí.
Dej mi pozor na pivo.
- Myslím, že vždycky... - Jo, Steve dostane...
Dneska je nějak skleslý.
Nálada mu vyšuměla.
Díky za ty boty. Jestli se vrátím, budu chodit pravidelně.
Šlo vám to dobře.
- Snad to netočíš. - Ne. Vidíte.
Můžeme si promluvit?
Sklenička na rozloučenou bude čekat.
- Víte, že bych Ruby neublížil. - Ne úmyslně.
- Všude je spousta magorů. - Tvoje publikum, Carbo.
No, někteří z nich.
Jen jsem se chtěl omluvit. A za to fiasko s Pozorováním Země.
- Jen jsem chtěl pomoct. - No, a budeš pokračovat.
- Je to pro zábavu. - Spoj se se svými příznivci, fajn.
Ale zkus se propojit s něčím dobrým v nich.
Život je víc než jen legrácky.
Očekávají, že budu hloupý.
Reklamy, zboží. Jsou z toho prachy.
Máš pozornost milionu příznivců. Snaž se něco změnit.
Konec přednášky.
Máte pravdu. Upozorním je na tu neférovost. I když některé ztratím.
- A stáli by za to? - Pravda.
Ben a Cassie se na Řecko těší.
Já s Rettou taky.
Jsi dobrý kamarád.
Jestli se to do auta nevejde, můžu to zařídit jinak.
Julie. Můj oblíbený obraz pro můj oblíbený nadějný talent.
Připomínka, aby dál malovala.
Nechám to tady. Já se vrátím.
Nebo možná ne. Mockrát děkuju, Charlesi.
Nějak ho tam vmáčkneme.
Na Buradeenu je to až moc dobré.
Ruby není nadšená, že se vracíme.
Táta by sem přijel, kdybychom na tom trvaly. Máma to vzdala.
Vezmi věci z jiného úhlu, Ruby.
Sucho, požáry, těžba.
Maloměsta jsou v první linii v boji proti změně klimatu.
Neměla bys být tam, kde můžeš ovlivnit nejvíc změn?
Zamysli se nad tím.
A nech jistou osobu na pokoji.
Neváhejte přijet kdykoliv na návštěvu.
Přivezu si barvy a stojan.
A vy s Benem se občas ozvěte.
- Můžete zůstat na večeři. - Ne, ale děkuju.
Tak na shledanou!
- Na shledanou! - Na shledanou!
-Au revoir! - To bylo milé gesto.
Odvážíš mě pryč od něj.
Vezu tě domů k tátovi. A k Paddovi.
- „Charles ví všechno,” že? - Jo.
Díky, že jste to tu s námi tak dlouho vydrželi.
Aspoň jsme se nenudili.
Večeře ještě není, jestli...
Jo, měla bych to dotáhnout do konce.
Přemýšlím o tom, dobře?
Fajn.
To, co řekl, je celkem správné.
Ale tady je víc lidí, které by to mohlo oslovit.
No, možná příliš mnoho.
Tady jsi závan ve vichřici. V Buradeeně jsi vichřice.
Možná dokážeš udělat víc změn.
Nemyslíš si, že se ti to kapku vymklo z rukou?
Byl to trochu blázinec.
Potřebuješ se dostat zpátky na zem.
- A táta ti chybí, že jo? - Samozřejmě.
On to neřekl, protože nám chtěl nechat volnou ruku,
ale my mu taky chybíme.
Mohly bychom ho jet zpracovat a za čas se můžeme všichni vrátit.
Tady se toho děje mnohem víc. Přiměj ho, mami. Prosím.
- Nemůžu ho k ničemu nutit, zlatíčko. - Můžeš doufat.
Až na to, že si nejsem jistá, v co ještě doufám.
Myslela jsem, že to vím.
To děti mají být zmatené, ne dospělí.
Jednou etapou dospívání je pochopení, že rodiče jsou stejně zranitelní jako ty.
Ocenila bych tvoji podporu.
Jsi opravdu zmatená.
To ano.
No, myslím, že mi chybí Paddo.
- A Rose. A Tara. - Tak vidíš.
- Třeba má Charles pravdu. - To uvidíme, ne?
To nás nic nestojí.
Pojď sem.
Jsi hodná holka.
- Večeře je hotová. - Díky.
Dobře. Pojďme se najíst. Zítra nás čeká dlouhá cesta.
Až po tobě.
K čemu to jedeme?
Co hledáme?
Proberu to s ní, jen co se tu zabydlí.
Dovíš se to tak jako tak. Fajn. Díky, Rachel.
- Jak to šlo Eddiemu, dal gól? - Všiml si ho národní tým.
- Zase Rachel? - Jo.
Třikrát za den? Myslel jsem, že s Pozorováním Země je utrum.
To je.
Je to kvůli dítěti?
- Je všechno v pořádku? - Jo.
- Nic vážného? - Nemělo by.
Já to řeknu tvé mámě. Neříkej to bratrovi.
Už tam skoro jsme.
Ale já ne. Ani zdaleka.
Vím jen, že malé změny to nevyřeší.
Ruby! Babi!
- To je přivítání. - Ahoj, Ruby!
Ahoj, drahoušku.
- Rád tě vidím. - Taky.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj, Ruby.
Ahoj.
Mezi námi dobrý?
Všechno dobrý. A ty?
Ještě pořád to trochu bolí.
Jsem na svou dcerku pyšný.
Spousta keců o hovadinách?
Vážně, tati? Většina dětí by se urazila.
- Nejsi jako většina dětí. - Tomu věř.
Dobrý?
Jo.
Jdi dovnitř.
Vrať se! Ne ten velký. Tady, vezmi si tenhle.
Ten velký vezmu já.
A pak znenadání ten večer...
Jaký je to pocit?
- Být zpátky? - Jo.
Trochu zvláštní.
Hele, chci s tebou něco probrat.
Po 35 letech je možná dobré narušit staré mechanismy
a snažit se přijít s něčím novým.
Hned to vysvětlím.
Takže...
Co kdybys jela dohlédnout na Rachel?
Být tam na porod. Můžeš zůstat i delší dobu.
Vím, že bys tam jela ráda.
- Do New Yorku? - Pomoct jí.
V jiném prostředí můžeš přemýšlet o svých pocitech.
- Vždyť jsem teprve přijela. - Aspoň máš už sbaleno.
A co Ruby?
Nám dvěma by prospěl každodenní kontakt.
- O Teda se postarají Ben a Cassie. - Ti odlétají do Řecka.
Ne hned a ne na dlouho.
Je to na tobě.
Co na to říkáš?
Nemůžu jen tak vpadnout k Rachel.
Když tu byla minule, mluvila o mé tendenci přebírat kontrolu.
- Musím se zeptat. - Už jsem se ptal.
Vyspala se na to. Netlačil jsem na ni a ona souhlasí.
- Víc než to. - To řekla?
Vlastně přemýšlela, že se tě zeptá sama už od té doby, co se vrátila.
Nechtěla nám to komplikovat.
- A mohla by? - Jen když to dovolíme.
Neodstrkuješ mě náhodou od sebe?
Ne, chci, abys toho využila. Dopřej si tolik času, kolik potřebuješ.
Tohle by moc manželů nenabízelo.
Jen chci zase vidět, jak se usmíváš.
Co to s ním je, Nathane? Když právě máma přijela?
To vůbec nedává smysl.
Měli bychom si s nimi promluvit spolu.
Když to nemůžeme říct my, tak kdo?
Mám nápad. Nech si na sobotu volno.
Dám ti vědět, až se to vyřeší.
Dobře, ciao. Ahoj.
Můžeš za mě vzít o víkendu směny?
- Jasně. Proč? - Je to naléhavé. Buradeena.
- Tvůj táta? - Je v pořádku, zdravotně.
Má jen takový šílený nápad. To byl Nathan.
- Jak se má? - Dobře. Zvyká si tam.
Tebe to zajímá?
Moc hezky se mi omluvil.
No tak jsem nedůsledná. A změň rozpis služeb.
Děkuju.
Tesso, Ben Rafter.
Uděláš pro mě něco?
- Čekala jsem, až jsem usnula. - Nemusíš se probouzet.
- Teď už jsem vzhůru. - Dostal jsem nápad.
- To zní slibně. - Pomohlo by to mámě a tátovi. Možná.
- Já mám lepší nápad. - Ten táta.
- Vždyť se sám střílí do nohy. - Až potom.
Myslím, že to počká.
To ano.
To chození pořád dokola bylo případné.
Byl ten spěch jet za Rachel jen úhybný manévr?
Pořád používám děti jako výmluvu?
A dělal Dave to samé?
- Kde jsou všichni? - Ahoj, ospalče.
Máma a Nathan šli na meditaci za chůze, ať už je to cokoli.
Kde je Paddo, nemám ponětí.
- Nevadí, když půjdu za Tarou? - Jistěže ne.
- Myslela jsem, že s tím přestaneš. - Jen ji zkrášluju, než ji prodám.
Někdy ti život něco napoví.
- A co? - Přestaň, dokud jsi naživu.
Jo.
A co budeš dělat teď?
Něco bez rizika, že se nabodnu.
To dává smysl.
Jsem ráda, že jsi neumřel.
Já jsem myslím ještě radši.
To znamená, že budeš mít čas.
- Na co? - Připojíš se k mé akci.
Další klimatický protest? Do toho, tati.
Do toho, tati. Kdo je táta?
Pojď sem.
- Tati! - Já tě chytím.
Meditace, ne medikace.
A mnohem poklidnější než terapie stepem.
Našlas nějaké odpovědi?
Nic konkrétního. A ty?
Tahle práce je prozatím asi dostatečná odpověď.
- To jo. - Takže...
Rachel.
Co? Říkala jsem ti to. Je nadšená.
Ne, ptám se, jak se na to díváš ty.
Myslím, že mě potřebuje.
Nechci být necitlivý, ale je to opravdu tak?
Že je těhotná, jsme se dověděli až po osmi měsících.
Ona se zařídí sama.
Je snadné necítit se zranitelný, když je to abstraktní.
Teď pro ni nastane realita a já tam budu.
- Dobře. - Budu pryč nejvýš pár měsíců.
- Pár měsíců? - Pokud mě tam bude potřebovat.
- Co když najdeš to, co hledáš? - V New Yorku?
- Jo. - Prosím tě!
Je to velkoměsto, má co nabídnout.
Kdyby ano, víš jistě, že tam jedeš jen kvůli Rachel?
Můžeme si o tom promluvit. Na pikniku.
Na pikniku?
- Jaký piknik? - Pro všechny, i pro tátu. Benův nápad.
Nathan naznačil, že budou proslovy.
- O čem? - O tobě, o mně, o nás.
New York je znepokojuje, a to jsem se teprve vrátila.
Mám se tu zabydlovat.
- Do toho jim nic není. - Oni nesouhlasí.
Uvědomuješ si, že už jsme v tom věku?
- Kdy nám děti říkají, jak se máme chovat. - Tak staří nejsme.
- To znamená stáří. - Jo, dospěli jsme tam.
Přines chodítka.
Trhni si, Greto Dagbergová.
Jdi se vycpat! Nezahrávej si se mnou, pitomče!
Do toho, Ruby!
Ve škole potřebujeme klub životního prostředí kvůli popíračům, jako je on.
- Jo. - Mohli bychom vydávat noviny.
- Spadeová ti to nedovolí. - Zapracuju na ní. Jdeš do toho?
- Jestli do toho jde Rose. - Jasně.
Hej, Ruby, nech toho. Změna plánu.
Ahoj.
Třicet jedna.
- Třicet sedm. - Jak to jde, dědo?
Čtyřicet jedna!
- Čtyřicet tři, čtyřicet sedm... - Divný.
Prvočísla. Když se nemůžeš vyčurat, nikdy to nezklame.
Nikdy jsem se nedostal přes 51.
Zvláštní, že včerejšek si nepamatuje, ale zná prvočísla.
Některé věci ti asi uvíznou.
- Kam že to jedeme? - Do Buradeeny.
Na rodinný piknik.
To by si člověk neměl nechat ujít.
Opravdu ho ztratíme, až dlouhodobé vzpomínky vyblednou.
Trochu jako mámu.
Jestli to, čím si prochází, znamená, že dobré časy mizí...
Takže dnešek je připomínka?
Jemné pošťouchnutí. Nejen pro ni.
Táta možná taky potřebuje budíček.
- Velmi záhadné. - No, když to řeknu, zakřiknu to.
Povím ti, jestli se to stane. Jsem pověrčivý.
- Lepší ven než dovnitř, jak já říkám. - Jedeme.
Vím, co dělám.
Aspoň doufám.
Podívejte se na to!
Nádherné.
- Ahoj. - Tumáš, holka.
Děkuju. A co kavárna?
Zařízeno. Copak bych si tohle nechala ujít?
- Něco musím napravit. - Ale kdepak.
Překročila jsem jisté meze.
Pomohla jsi mi.
- Když to říkáš. - Je to tak.
- Jo? - Jsme v pohodě.
Fajn.
Všechno nádobí je šetrné k životnímu prostředí, Ruby.
Výborně.
Počkat, vy jste zase spolu?
Jo. Viděl jsem je líbat se.
- Nachytali nás. - Od kdy?
- Už nějakou dobu. - Já odjedu a podívejte, co se děje.
Můžeme mluvit o něčem jiném?
- Ahoj. - Záchrana na poslední chvíli.
Celá banda je tady. Připravujeme je.
Ahoj, tati!
Ahoj!
- Kde je Cassie? - Telefonuje.
Nechám ji, aby ti to řekla.
- Jaká byla cesta? - Dobrá, že jo?
- Museli jsme jen zastavit na čurání. - Dobře.
- Nechápu, proč je to k smíchu. - Pojď si dát pivo, Tede.
To neodmítnu.
Ať už je k tomu jakýkoli důvod, je to krása.
Díky té manželské poradně jsem si uvědomil, jak mluvení pomáhá.
A my o vás máme strach. O oba dva.
Můžeš říct ne. Jen to jen piknik, ale něco bychom rádi řekli.
Pak bych si to ráda vyslechla, pokud to udělá váš táta.
Pamatujte, že jsem se rozhodla navštívit Rachel.
Budiž. Pořád stojí za to nás vyslechnout.
Vy dva mě znervózňujete.
- Uvidíme, jak to půjde. - Dobře.
Tak a pojďte baštit!
Budeme si užívat. Proč? Protože tohle je piknik!
Jo.
- Víte, co divně smrdí? - Co?
Hovínka klaunů. To přece víte!
Ten si pamatuju.
Nějak toho hodně piješ.
- Haló? - Pardon.
Lepší ven než dovnitř. Šikovná.
Proč to prostě nepoužijeme jako předěl v hovoru,
protože tohle je piknik s jistým cílem, že?
Staré rčení zní: „Nejdřív smích, pak slzy.”
Svatá pravda.
Tohle jsou věci pro dospělé. Eddie, Ruby?
- Promiň, Tess. - Jasně, jo.
Můžeš zůstat, jestli chceš, ale pro děti to fakt není.
Ruby? Jdeš taky?
Nejdřív chci něco říct, pak za tebou přijdu.
- Dobře. - No tak, kámo.
Děkuju vám. Díky.
Tak jo.
Poslední dobou mi předvádíte, že dospělí jsou jen velké děti,
což je dobré, protože je to trochu úleva.
Nikdy nemusím opravdu dospět.
Vím, co chci.
Hlavně abyste byli šťastní.
Teď můžete přejít k vážným věcem.
Díky, drahoušku.
Byla bych pro ten New York. Přemýšlej o tom.
- A co ty, dědo? - Nejsem dítě.
Řeknu, co mám na srdci, jestli to nevadí.
Jak všichni víte, poznal jsem tyhle dva krátce poté, co přijeli do města.
V Tessině kavárně byla dvě oznámení s odtrhávacími kousky.
Jedno z nich byl dlouhý seznam toho, co má umět elektrikářský učeň.
Jedna věc byla: „Musí umět úspěšně řešit problémy.”
A vzpomínám si, že jsem si řekl, že to snad umím.
A to druhé oznámení bylo: „Zahradní byt Davea a Julie k pronájmu.”
Takže to tak mělo být.
A už první den jsem si myslel, že jste úžasný pár.
Perfektní pár.
A doufám, že to tak zůstane.
Hashtag, cíle párů.
- Díky, kámo. - Díky, Paddo.
Tak kdo je další?
Když mám dobré dny, nejsem slepý.
Ale o mě se strachovat nemusíš, drahoušku.
Ani o svoji matku.
Máme jeden druhého.
Takže udělej, co je pro tebe správné.
- Díky, tati. - Díky, Tede.
Tak jo.
Sice jsem za poslední dobu něco ztratil a možná ještě ztratím,
ale je něco, co nemůžu nikdy ztratit.
Něco, co jste mi oba dali.
To je můj rafterovský rys.
Ten, který mě provede budoucími změnami.
Doufám, že vás oba provede těmi vašimi.
A doufám, že to bude jako dřív.
Zlatíčko.
Teď to budu mít těžké.
Já jen chci říct, že ses právě vrátila.
Tak nejezdi.
Je to dost sobecké, ale zdá se, že to tátovi nevadí,
tak tenhle proslov ignorujte. Ale...
Ať to dopadne jakkoli, pochopíme to.
Protože vás moc milujeme, ale víme, v co doufáme.
Je těžké představit si, že už byste spolu nebyli.
A to slovo to myslím shrnuje. Spolu.
Jinak to nejde, viď, tati?
Myslím, že tě chápu, synu.
Cassie?
Teď můžu?
- Jdeme na to. - Dobře.
Teď nejde o vás, ale o nás.
Hodláme adoptovat dítě.
- Už to rozjíždíme. - Hledáme nového Raftera.
Chvíli trvalo, než mi to docvaklo, ale jsme si ještě bližší než dřív.
Moje zlatíčka.
To je senzační.
Julie.
- Gratuluju. - Děkuju.
Můžeš přestat s tím „spolu”. Poselství je jasné. Ne moc nenápadné.
- To ani nemělo být. - Přinesu šampaňské.
- Jo. - Půjde ti to skvěle.
Nejdřív smích, pak slzy štěstí.
Dnes došlo k velkému dobře míněnému citovému vydírání.
- Ano, ale bylo to dojemné. - Přesně tak.
Ben má pravdu.
Budoucnost je být spolu.
- Neměli bychom žít odděleně. - Ne.
Ben sice tlačil na pilu, ale dohodli jsme se, že bych měla jet.
Ben neříkal, že bys měla zůstat.
Říkal, že bych měl jet i já. Do New Yorku.
- Cože? - Oba musíme změnit zajetý systém.
Nenutím tě do toho.
- A co Ruby? - Můžeme ji vzít s sebou.
- A co škola? - Vezme si úkoly s sebou.
Ale záleží na tobě, jestli nás tam chceš.
Naše přítomnost ti možná pokazí plány.
Ty jsi v Buradeeně šťastný.
To neznamená, že jsem konzerva.
Chci jen říct, že oba můžeme Rachel pomáhat.
A ty se můžeš vrátit domů, kdy budeš chtít.
Uvidíme, kam nás to zavede.
A dorazili jsme tak akorát.
Jen jsme vyšli z příletové brány, praskla jí voda.
Dýchej zhluboka.
Chceš trochu vody?
- Ne! - Ne.
- Ano! - Ano.
- Ne. Já nevím. - Ne. Dobře.
- Já nevím. - Vedeš si skvěle, zlatíčko.
Jsem tak ráda, že jsi tady.
- Kde jinde bych byla. - Jsem tak šťastná, že nejsem...
- Nejsem... - Ne, nejsi.
- I když nevím, co nejsi. - Sama.
Nejsem sama.
A je tu táta. Jsem tak šťastná.
- Pro nás to taky znamená moc. - Musíš najít svůj smysl života.
Třeba ne hned.
Věř mi. Bolest v tobě posiluje moudrost. Ten smysl.
- Dobře? - Ano.
- Ale neztrať při tom tátu. - Dobře.
Připadám si hodně moudrá.
Dobře, Rachel, zase tě zkontrolujeme.
Je to v pořádku?
Do toho, zlatíčko.
Hele, měla by ses vyspat.
- Můžu jí dát připravit postel. - Ruby?
Už je to 15 hodin. Musí to být brzy.
Může to trvat mnohem déle. Polož si hlavu, jestli můžeš.
To můžu tady, díky.
- To bude dobré. - Jako z Krokodýla Dundee.
„Tamto není nůž, tohle je nůž.”
Právě jste mě rozveselil.
Trapný, tati.
A jsem na to hrdý.
Hodná holka. To je ono. Hodná holka.
Můžeme s tím přestat? Tohle nemůže být normální.
Nikdy jsem ani dítě nechtěla.
Ale chceš. Chceš ho.
Musí pro to existovat účinnější způsob.
- Dobře. A znovu, tlač, tlač. - Nemůžu. Nemůžu.
Ano, můžeš. No tak.
Dýchej. To je ono.
- To je ono. - Perfektní.
Hodná holka. Už je skoro venku, víš? Prostě to vydrž.
- Vydržet? - To je normální, zlatíčko. To je normální.
Rachel, už vidím její vlásky.
Mami!
Dobře, teď pomalu. Pomalu tlač a dýchej.
- Dýchej. Dýchej. - Výborně. Hlavičku má venku.
Ramena vyjdou ven, až jednou pořádně zatlačíš.
Můžeš? Tlač.
Je venku!
Už je konec.
- Je v pořádku? - Vítej na světě, maličká.
- Je v pořádku? - Jen se uklidni. Klid.
Je překrásná.
Tady je.
Ahoj, nádherná holčičko. Pozdrav babičku.
- Štípni mě, Lindo. - Kdo?
To je na dlouho.
Štípni mě pořádně.
Úžasné.
Měl bys ji vidět. Je tak krásná.
Ještě ne.
Naše dcera má dítě.
Naše dcera.
Všechny naše problémy vyřešíme společně.
A já najdu svůj smysl života s tebou.
Protože tě miluju, Dave Raftere.
Tohle je ten úsměv.
To je on.
Chyběl jsi mi.
Takže každý týden nám zbývá sloupec H.
Máš pravdu. Je tu příliš mnoho vyplýtvaných produktů.
Najdeme rovnováhu. Snížíme objednávky, aniž bychom omezili nabídku.
To zní dobře.
Omluv mě. Musím to vzít.
Tati?
Paráda, Rachel! Jsem strejda!
Jo!
Mám pro tebe dobrou zprávu, dědo.
- Jo? - Na světě je další Rafter.
- Chlapec, nebo holka? - Holka.
Příště bude mít víc štěstí.
- To nemůžeš říkat, dědo. - Dcerám musíte zaplatit svatbu.
Ale abys věděl, naši Julii bychom nedali ani za nic.
Děda je v politicky nekorektním režimu.
Dva. Dva.
Tři.
- Pět, sedm... - Zadrž, dědo.
Sedm...
Nepočítej, dokud se nedostaneme na záchod. Pojď.
- Sedmnáct, devatenáct. - Jdeme.
Co přijde po 19?
Devatenáct...
- Řeknu ti to, až tam budeme. Pojď. - Devatenáct...
Devatenáct!
Je překrásná.
Tamto není dítě, tohle je dítě.
To je mezi námi.
- Měli bychom jít. - Jo, necháme tě trochu vyspat.
- Bez tebe bych to nezvládla. - Jsme skvělý tým.
To je fakt.
Promiň, že jsem to na chvíli ztratila ze zřetele.
No, příště, jestli nějaké příště bude, jakmile to budeš vědět, uděláme to zas.
- Slibuju. - Nebo si to odskáčeš.
Pojď sem.
Odpočiň si.
Co ty na to, Ruby?
Asi dobrý.
- Nezní to moc nadšeně. - Je roztomilá.
Zatím.
Skoro vůbec nespala.
Kdo je Linda?
Když jsem byla v Indii, v Tádž Mahalu,
museli jsme projít takovou bránou.
Když vejdeš dovnitř, ta pohádková krása tě ohromí.
Stojím tam a za sebou slyším hlas:
„Panebože, štípni mě, Lindo, opravdu jsem tady.”
Ta hlasitá turistka v batikovém tričku mluvila se svou kamarádkou.
„Štípni mě, Lindo.”
Nikdy jsem neslyšela lepší reakci na zázraky života.
To mluví za všechno.
Uvidíme se zítra.
„Opravdu jsem tady.”
Doutník, strejdo Nathane? Nejlepší, co jsem sehnal v Buradeeně.
- Kámo... - Vlastně jediný.
Díky! Máma říká, jak je roztomilá.
- Pak není po tobě. - Má štěstí.
- Asi jo. - Klan se rozšiřuje. Gratuluju!
- Díky, Tess. - Co myslíš, Eddie?
- Doufám, že ji přivezou zpátky. - Fakt? Počítám, že ano.
Koukněte na ni. No tak!
Je tak roztomilá.
Každý cynik roztaje, když uvidí novorozence.
- Ty nejsi cynik. - Je krásná.
Počkej, až budu naštvaná. Je prostě krásná.
Pošlete jim ode mě kyberobjetí.
Jo, jistě. Jdeme, kámo.
- Měl bys to poslat strýčkovi Benovi! - Ano!
Tady máma. Nezavěšuj. Už je to tak dlouho.
Dceři mé přítelkyně se právě narodilo dítě a mě napadlo...
Napadlo mě...
Haló?
-My? Kmotři? - Jo.
My jsme tady a ty jsi tam.
Budu se vracet domů častěji a rozhodně přijedu na křtiny.
Musí vás poznat.
Snažíme se přijít na to, co s tím rodičovstvím.
Viděla jsem vás s Ruby a s Edwardem.
Nenapadá mě nikdo jiný, komu bych Louise svěřila.
-Louise? -Louise? Roztomilý.
Má babiččiny oči.
Děda bude mít radost.
A já taky, pokud to přijmete.
To bychom rádi.
Jo?
Jo! Samozřejmě.
Znamená to, že já jsem miláček rodiny?
S radostí se vzdávám koruny.
- Děkuju. -Bude nás těšit.
- Mějte se. -Ahoj!
Hej! Pořád nemůžeš spát?
- Ne. - Můžu ti něco přinést?
- Horké mléko? - Ne.
Dej mi když tak vědět.
Proč lidi dělají, jako by to byla ta nejlepší věc?
- Co? - Děti.
Podívej, do čeho se narodila.
Do moře lásky, zlato.
Já tím myslím svět.
Kde bychom byli, kdyby všichni takhle uvažovali?
Možná by nám bylo líp.
Jedním z problémů je přelidnění.
Ale řešení není přestat mít děti.
Tak co teda? Zdá se, že to nikdo neví.
Drahoušku, přestaň číst ty pochmurné články.
Tím bych jen strkala hlavu do písku.
- Ale jestli tě zneklidní... - Všechny by to mělo zneklidnit.
Já mám strach.
Každý by ho měl mít.
No... Budeme se muset víc snažit.
- A budeme? - Ty budeš.
- My budeme. - Ty taky?
- Jistěže. - Slibuješ?
A najednou mi to došlo. Zčistajasna.
Ano. Jistě.
Až moc kanálů.
- Co je nového? - Jen něco hledám.
Dostala jsem bizarní nápad. Hodně bizarní.
Ohledně čeho?
Jak dodržet slib.
Jak najít smysl života.
Je úžasné, jak se několik okamžiků může najednou spojit
a dovést vás k něčemu významnému.
Obraz s psími bobky. Můj první environmentálně militantní čin.
Zastaralé postoje k ženám a ke vzdělání.
„Psaní na stroji, těsnopis a vedení domácnosti pro dívky stačí.”
Jak řekla máma, bůh jí žehnej. Závidím vaší generaci.
Díky.
A popud od vaší dcery.
Musíš najít svůj smysl života.
A všechny kousky skládačky zapadly na místo.
Po devíti měsících, překlenovacím kurzu a křtinách
zahajuji studium v oblasti udržitelnosti.
„Štípni mě, Lindo. Opravdu jsem tady.”
Vydávám se na svou tříletou cestu.
Odpověď, ke které to všechno vedlo. Koho by to napadlo?
Jsem natěšená, ale i vyděšená.
S Daveovou plnou podporou.
RAFTER OPRAVY A ELEKTŘINA
Bylo to na začátku naší poslední velké cesty.
Výlet mysli.
To je moc milé.
A moc sentimentální.
Na sentimentalitě není nic špatného.
Nic.
Ty křtiny to prokázaly.
Bylo to moře sentimentality.
Rachel milující svou dceru je jako dcera milována ještě víc.
Na čestném místě originál Ruby Rafterové.
Od našich mnoha návštěv v Guggenheimu ji nic nezastaví.
Titul zní Louise.
Táta je spokojený, aspoň myslíme. Doufáme.
Vzdaluje se nám.
Další svatba.
Dave jako svědek. Šťastný jak blecha.
Moje dvě kamarádky si padly do noty.
Ben nám říká Tři mušketýrky.
Nathanův rafterovský rys ho provází.
Potřebuje to.
Nevím, jak to bude s Nathanem a Annou.
Eddie doufá, že něco ano.
Anna je tu, aby podpořila kmotry.
Ben a Cassie usilují o změnu.
Z adopce se stala pěstounská péče.
Nesnadný začátek. S Garthem.
Carbo používá své streamování pro veřejné dobro
a zdvojnásobil tím své příznivce.
Takže jsme se všichni sešli, abychom pokřtili nejnovějšího Raftera.
Náš klan. Jeden jako druhý.
Vítejte. Chystáme se pokřtít Louise Julii Rafterovou
do Krista.
Než začneme, pomodleme se.
Pro svět hodný dětí.
Podívej se, mami. Jsem na univerzitě.
Pozor, babi!
Ne že by mě nečekaly překážky.
Ale to je jiný příběh.
Překlad titulků: Ivana Ragusa
Kreativní dohled Ludmila Vodičková