Utmärkt jobbat, hörni!
Axlar!
Steppa bort dina problem.
I en timme lyckades jag glömma.
Så där ja! Steppa! Bra jobbat, tjejer! Du med, Colin!
Fortsätt framåt!
Utmärkt!
Sväng benen! Så där ja.
Anklar! Och ett, två, tre, fyra, armar! Tjusigt!
I position! Och ner!
Häftigt, hörni! Det var så bra!
Ta en paus, så varvar vi ner sen.
- Fantastiskt. - Så bra.
Bättre?
Ja.
Du är en naturbegåvning.
För nån med två vänsterfötter.
Steppade du bort nåt?
Så mycket att välja mellan.
Tror du verkligen att Buradeena är svaret?
För stunden. För Ruby, ja.
Själviska Donna hoppas att tiden tar med er alla tre tillbaka.
Jag saknar de gamla Rafters.
De gamla Rafters är borta. De åkte för sex år sen.
Problemet är att vi slog oss ner, men löste aldrig detaljerna.
Men du ser definitivt en framtid med dig och Dave.
Ja, i nån form.
Är bara inte säker på vad.
Dags att varva ner!
Upp och hoppa, flickor.
Jag håller fasaden uppe för Donnas skull.
Okej.
Låt oss få armarna i rörelse.
Sväng runt dem. Och sträck upp. Snyggt.
Njut.
Mamma kom för att säga adjö och hamnade på en steppkurs.
- Du borde filma det. - Ja.
Du skulle säkert få Donna att säga nåt kvickt.
- Vad är det? - De håller visst på att avsluta.
Passa min öl.
- Jag tror att han alltid får... - Ja, Steve blir...
Han är inte så kolsyrad idag.
Han är utan bubblor.
Tack för lånet. Du har en stamkund, om jag kommer tillbaka.
Du var duktig.
- Jag hoppas du inte filmade. - Nej. Titta.
Kan vi prata?
En avskedsdrink väntar.
- Jag skulle aldrig skada Rubes. - Inte avsiktligt.
- Det är många dårar där ute. - Din publik, Carbo.
Tja, några av dem.
Jag ber om ursäkt. Och för att jag sabbade Observation Earth.
- Jag ville bara hjälpa till. - Och göra din egen grej.
- Det är för skojs skull. - Förena dig med följarna, visst.
Men försök att förenas kring nåt bra.
Livet är mer än skämt efter skämt.
Jag förväntas vara dum.
Annonserna, varorna. Det ger pengar.
En miljon följare lyssnar på dig, försök att göra skillnad.
Jag är klar.
Du har rätt. Jag ska ta upp det. Även om jag förlorar några.
- Var de värda att ha, om du gör det? - Sant.
Ben och Cassie ser fram emot Grekland.
Jag och Retta med.
Du är en god vän.
Om den är för stor för bilen, kan det ordnas på andra sätt.
Julie. Min favoritmålning till min spirande favorittalang.
För att påminna henne om att fortsätta måla.
Jag lämnar kvar den. Jag kommer tillbaka.
Eller kanske inte. Tack, Charles.
Vi klämmer in den på nåt sätt.
Den är för bra för Buradeena.
Ruby gillar inte att vi åker tillbaka.
Pappa skulle komma hit om vi höll ut. Mamma ger upp.
Se på saken ur en annan synvinkel, Ruby.
Torka, bränder, gruvdrift.
Småstäder är i frontlinjen i kampen mot klimatförändringarna.
Borde du inte vara där du kan göra mest skillnad?
Tänk på det.
Och ge du-vet-vem en chans.
Du är välkommen när du vill, Charles.
Jag tar med färger och staffli.
Jag vill inte tappa kontakten med dig och Ben.
- Du får gärna stanna på middag. - Det ska jag inte, men tack.
Okej. Hej då!
- Hej då! - Hej då!
-Au revoir! - Det är en underbar present.
Du tar mig bort från honom.
Jag tar med dig hem till pappa. Och Paddo.
- "Charles vet allt", eller hur? - Japp.
Tack för att vi fick stanna så länge.
Det höll oss på tårna.
Det finns tid före middagen...
Ja, jag borde prata med henne.
Jag tänker på det, okej?
Bra.
Det han sa är rätt.
Men budskapet når fler personer här.
Kanske för många.
Du är en vindil i en storm här. I Buradeena är du stormen.
Du kan göra större skillnad.
Har det inte rusat iväg lite för långt?
Det har blivit galet, antar jag.
Du behöver komma ner på jorden.
- Du saknar väl pappa? - Självklart.
Han har inte sagt nåt, för han ville ge oss fria tyglar,
men han saknar oss också.
Vi kanske kan bearbeta honom, så kan vi flytta hit allihop om ett tag.
Det händer så mycket mer här. Tvinga honom, mamma. Snälla.
- Jag kan inte tvinga honom till nåt. - Du kan hoppas.
Fast jag vet inte vad jag hoppas på längre.
Jag trodde jag visste.
Det är vi barn som ska vara förvirrade.
Att växa upp är att inse att dina föräldrar är lika sårbara som du.
Jag skulle uppskatta ditt stöd.
Du är verkligen förvirrad.
Det är jag.
Jag antar att jag har saknat Paddo.
- Och Rose. Och Tara. - Där ser du.
- Charles kanske har rätt. - Vi får väl se.
Det kan inte skada.
Kom hit.
Du är en fin tjej.
- Middagen är klar. - Tack.
Nu äter vi. Vi har en lång resa imorgon.
Efter dig.
En resa till vad?
På jakt efter vad?
Jag pratar med henne när hon kommer hem.
Ja, du får veta det på nåt sätt. Tack, Rach.
- Hur gick det, gjorde Eddie mål? - Fotbollslandslaget ringde.
- Rach igen? - Ja.
Tre gånger på en dag? Observation Earth är väl avslutat?
Det är det.
Är det bebisen?
- Är allt okej? - Ja.
- Inget allvarligt? - Borde inte vara det.
Jag berättar det för mamma. Säg inget till din bror.
Nästan framme.
Men jag är inte det. Inte ens i närheten.
Och små förändringar kommer inte att räcka.
Ruby! Farmor!
- Vilket välkomnande. - Hej, Rubes!
Hej, älskling.
- Kul att se dig. - Ja.
- Hej. - Hej.
Hej, Rubes.
Hej.
Är vi sams?
Vi är sams. Mår du bra?
Jag är fortfarande lite öm.
Jag är stolt över dig.
En massa skit om skit?
Seriöst, pappa? De flesta ungar skulle vara sura.
- Du är inte som de flesta. - Sant.
Okej?
Bra.
Gå in.
Du, kom tillbaka! Inte den stora. Här, ta den här.
Jag tar den stora.
Sen från ingenstans, samma kväll...
Hur känns det?
- Att vara tillbaka? - Ja.
Lite konstigt.
Jag vill prata med dig om en sak.
Det är lätt att hamna i gamla hjulspår efter 35 år, man kanske måste ändra dem
för att komma på nya.
Man kanske hittar rätt.
Så...
Varför åker du inte och hälsar på Rach?
Var där när barnet föds, så länge du vill.
Jag vet att du vill det.
- New York? - Hjälpa henne.
Och tänka igenom dina känslor utan vardagen som stör.
- Jag har precis kommit. - Det är lätt att packa igen.
Och Ruby?
Hon och jag kan behöva lite kvalitetstid.
- Ben och Cassie ser efter Ted. - De ska till Grekland.
Inte på ett tag.
Ditt val.
Vad säger du?
Jag kan inte bara överraska Rachel.
När vi pratade sist, påpekade hon min benägenhet att ta över.
- Jag måste fråga. - Jag har gjort det.
Hon funderade. Jag pressade henne inte och hon säger ja.
- Mer än gärna. - Sa hon det?
Hon har faktiskt tänkt fråga dig själv.
Hon ville inte komplicera saker för oss.
- Gör det det? - Bara om vi låter det.
Så du stöter inte bort mig?
Nej, jag vill att du tar chansen. Ta den tid du behöver.
Inte många män skulle erbjuda det.
Jag vill bara se dig le igen.
Vad är det med honom, Nathan? När mamma precis har kommit hem?
Han är inte vettig.
Vi borde prata med dem båda tillsammans.
Om vi inte kan säga det, vem då?
Jag har en idé. Var ledig på lördag.
Jag meddelar dig när det är ordnat.
Okej. Hej då.
Kan du ta mina pass i helgen?
- Visst. Varför? - En nödsituation, i Buradeena.
- Din pappa? - Han mår bra.
Han har fått en galen idé. Det var Nathan.
- Hur mår han? - Han mår bra. Kommer på plats.
Bryr du dig?
Hans ursäkt var söt, ja.
Kalla mig inkonsekvent. Och ändra på schemat.
Tack.
Tessa, Ben Rafter.
Kan du göra mig en tjänst?
- Jag slumrade till. - Du behöver inte vakna.
- Jag är vaken nu. - Jag har fått en idé.
- Det låter lovande. - Det skulle nog hjälpa mamma och pappa.
- Jag har en bättre. - Jag kan knappt tro pappa.
- Snacka om att skjuta sig själv i foten. - Senare.
Det kan nog vänta.
Det kan det.
Det kändes passande att gå runt i cirklar.
En panikresa till Rachel, var det bara att smita?
Fortsätta använda barnen som ursäkt?
Och gjorde Dave samma sak?
- Var är alla? - Hej, sömntuta.
Mamma och Nathan gör gående meditation, vad det nu är.
Paddo, ingen aning.
- Kan jag gå till Tara? - Visst.
- Trodde du skulle sluta med det där. - Jag fixar den till försäljning.
Ibland levererar livet ett budskap.
- Vilket är? - Sluta medan du lever.
Ja.
Vad ska du göra nu?
Nåt där jag inte riskerar att bli spetsad.
Det låter vettigt.
Jag är glad att du inte dog.
Jag är nog gladare.
Det betyder att du har tid.
- För vad? - Gå med mig i tåget.
Nästa klimatprotest? Kom igen, pappa.
Heja, pappa. Vem är en pappa?
Kom hit.
- Pappa! - Passa dig.
Meditera, inte medicinera.
Och mycket lugnare än steppterapi.
Några svar?
Inget konkret. Du?
Jag tror att jobbet räcker som svar just nu.
- Okej, ja. - Så...
Rach.
Vadå? Jag sa ju det. Hon är glad.
Nej, jag menar, hur känner du för det?
Jag tror att hon behöver mig.
Jag vill inte låta okänslig, men gör hon verkligen det?
Det tog åtta månader innan vi fick veta det.
Hon klarar sig.
Det är lätt att känna sig osårbar när det är abstrakt.
Det blir snart verkligt för henne, då finns jag där.
- Okej. - Jag blir bara borta några månader.
- Några månader? - Om hon behöver mig så länge.
- Tänk om du hittar det du söker? - I New York?
- Ja. - Lägg av!
Det är en stad med mycket att erbjuda.
Om du gjorde det, är du säker på att det bara är för Rachels skull?
Vi kan prata om det. På picknicken.
Picknicken?
- Vilken picknick? - Vi, allihop, även pappa. Bens idé.
Nathan har antytt att det blir tal.
- Om vad? - Dig, mig, oss.
New York oroar dem och jag har just kommit hem.
Jag ska vara här.
- Det angår inte dem. - De håller inte med.
Du inser väl att vi nått den åldern.
- Då barnen säger hur vi ska bete oss. - Så gamla är vi inte.
- Det är gammalt. - Jo, vi är där.
Fram med rullatorerna.
Skit på dig, Greta Dumberg.
Stoppa en bit kol i truten! Jävlas inte med mig, pucko!
Heja, Rubes.
Vi behöver en miljöklubb i skolan för att omvända förnekare som han.
- Ja. - Vi kan ge ut en tidning.
- Gamle Spade säger nog nej. - Jag övertalar henne. Är du med?
- Om Rose är det. - Visst.
Du, Rubes, säg hej då. Ändrade planer.
Hej då.
Trettioett.
- Trettiosju. - Hur mår du, morfar?
Fyrtioett!
- Fyrtiotre, fyrtiosju... - Konstigt.
Primtal. Ett säkert sätt, om du inte kan kissa.
Jag kommer bara till 51.
Konstigt, han minns inte gårdagen, men han kan primtalen.
Vissa saker sitter väl.
- Vart ska vi nu igen? - Buradeena.
En familjepicknick.
Det vill man ju inte missa.
Han är förlorad för oss när långtidsminnet bleknar.
Lite som mamma.
Om det hon går igenom betyder att de goda tiderna bleknar...
Så idag är det en påminnelse?
En liten knuff. Inte bara för henne.
Pappa behöver nog också väckas.
- Väldigt mystiskt. - Jag vill inte utmana ödet.
Det skulle kunna hända. Jag är vidskeplig.
- Bättre ute än inne, som jag brukar säga. - Nu åker vi.
Jag vet vad jag gör.
Hoppas jag.
Titta på det här!
Tjusigt.
- Hej. - Varsågod, vännen.
Tack. Hur går det med kaféet?
Allt är ordnat. Jag kan ju inte missa det här.
- Jag måste gottgöra mig. - Nej, det måste du inte.
Jag gick över gränsen.
Du hjälpte till.
- Om jag gjorde det, så. - Det gjorde du.
- Och? - Det är lugnt.
Okej.
Tallrikar och bestick är miljövänliga, Rubes.
Snyggt.
Vänta, är ni två tillsammans igen?
Det är de. Jag såg dem kyssas.
- Avslöjade. - Sen när då?
- Ett tag. - Jag åker och se vad som händer.
Kan vi prata om nåt annat?
- Hej. - Titta. Räddad av gonggongen.
Gänget är samlat. Vi värmer upp dem.
Hej, pappa!
Hej!
- Var är Cassie? - Hon fick ett samtal.
Hon får berätta själv.
- Hur var resan? - Det gick bra, eller hur?
- En kisspaus bara. - Okej.
- Vad är så kul med en kisspaus? - Kom och ta en öl, Ted.
Säger jag inte nej till.
Vad som än är orsaken, så är det härligt.
Äktenskapsrådgivningen fick mig att inse att det hjälper att prata om saker.
Vi är oroliga för dig. För er båda två.
Du kan säga nej. Bara en picknick, men vi vill säga några saker.
Jag vill gärna höra, om pappa går med på det.
Men jag tänker besöka Rachel.
Kör till. Ni kan ändå lyssna på oss.
Ni gör mig nervös, ni två.
- Vi får se hur det går. - Okej.
Okej, kom och ta för er!
Nu F-E-S-T-A-R vi, varför? För att det är picknick!
Ja.
- Vad luktar konstigt? - Vad?
Grönfoder. Det vet du!
Den minns jag.
Du dricker mycket sånt.
- Hallå? - Ursäkta.
Bättre ute än inne. Duktig tjej.
Vi kan väl använda den som en Rafter-punkt,
för den här picknicken har ett syfte, eller hur?
Det gamla ordspråket: "Efter flin, kommer grin", har
aldrig varit sannare.
Det här är vuxengrejer. Eddy, Ruby?
- Förlåt, Tess. - Ja, ja.
Du kan stanna om du vill, men det är inte för barn.
Ruby? Kommer du?
Jag ska säga en sak först, sen kommer jag.
- Okej. - Kom igen, kompis.
Tack.
Okej.
De senaste veckorna har ni fått mig att inse att vuxna bara är förvuxna barn,
vilket är bra, för det minskar pressen lite.
Jag behöver aldrig växa upp.
Jag vet vad jag vill.
Men det som gör er lyckligast.
Nu ska ni få prata allvar.
Tack, vännen.
Jag hänger på till New York. Tänk på saken.
- Och du, morfar - Jag är inget barn.
Jag ska säga mitt, om det är okej.
Som ni alla vet, träffade jag de här två när de precis kommit till stan.
Det hängde två lappar med avrivningsbitar i Tessas kafé.
En var som elektrikerlärling med en lång "måste"-lista.
"Måste vara en bra problemlösare" var en av dem.
Jag minns att jag tänkte: "Okej, jag tror jag är det."
På den andra lappen stod: "Uthyres, Dave och Julies trädgårdslya."
Så det var ödet.
Och jag tyckte att ni var det coolaste paret.
Ett perfekt par.
Jag hoppas att det förblir så.
Hashtag, mål som par.
- Tack, kompis. - Tack, Paddo.
Okej, vem är det sen?
Jag är inte blind på mina bra dagar.
Men du behöver inte oroa dig för mig.
Eller din mor.
Vi har varandra.
Gör det som är rätt för dig.
- Tack, pappa. - Tack, Ted.
Okej.
Vad jag än har förlorat på sistone, vad jag än kan förlora,
finns det nåt som jag aldrig kan förlora.
Nåt som ni två gav mig.
Det är min inre Rafter.
Den som får mig att ta mig igenom förändringarna framöver.
Jag hoppas att den tar er igenom era.
Jag hoppas ni hittar den igen.
Älskling.
Svårt att säga nåt mer.
Jag ville bara säga: Du kom precis hem.
Åk inte.
Men det är väl själviskt och pappa verkar okej med det,
så strunt i det talet. Istället...
Hur det än blir, så förstår vi.
Vi älskar er för mycket för att inte förstå, men vi hoppas.
Det är svårt att föreställa sig er utan varandra.
Och jag antar att det sammanfattar det. Det ordet. Tillsammans.
Det enda som funkar, eller hur?
Jag fattar din poäng.
Cassie?
Går det bra nu?
- Vi gör det. - Okej.
Det handlar inte om er. Det handlar om oss.
Vi ska adoptera.
- Vi påbörjar processen. - På jakt efter en ny Rafter.
Det tog mig ett tag att förstå, men vi är mer tillsammans än nånsin.
Mina älsklingar.
Det är så fantastiskt.
Julie.
- Grattis. - Tack.
Du kan sluta med "tillsammans". Jag förstår. Inte så diskret.
- Det var inte menat så. - Jag hämtar champagnen.
- Ja. - Det kommer att bli jättebra.
Först skratt, sen tårar av lycka.
Det var mycket välmenande emotionell utpressning idag.
- Ja, hur rörande det än var. - Och det var det.
Ben har rätt.
Vägen framåt är tillsammans.
- Vi borde inte vara ifrån varann. - Nä.
Ben kanske betonade det, men vi är överens om att jag ska åka.
Ben sa inte att du skulle stanna.
Han sa att jag borde åka. Till New York.
- Va? - Vi har mönster vi måste bryta båda två.
Jag tvingar det inte på dig.
- Hur blir det med Ruby? - Vi tar med henne.
- Och skolan? - Vi tar med läxorna.
Du bestämmer om du vill ha med oss.
Vi kanske förstör för dig och dina planer, om vi åker med.
Du är lycklig i Buradeena.
Det betyder inte att jag sitter fast.
Det jag säger är att vi båda kan finnas där för Rach.
Och du kan komma hem när du vill.
Vi ser hur det går.
Och inte ett ögonblick för tidigt.
Vattnet gick när vi gick ut genom ankomsthallen.
Andas. Andas bara.
Vill du ha vatten?
- Nej! - Nej.
- Ja! - Ja.
- Nej. Jag vet inte. - Nej. Okej.
- Jag vet inte. - Du är så duktig.
Jag är så glad att du är här.
- Det är här jag ska vara. - Jag är glad att jag...
- Att jag inte är... - Det är du inte.
- Vad det än är. - Ensam.
Inte ensam.
Och pappa. Jag är så lycklig.
- Det betyder allt för oss med. - Du måste hitta ditt syfte.
Kanske inte just nu.
Lita på mig. Smärta gör en klok. Ditt syfte.
- Okej? - Okej.
- Men tappa inte bort pappa på vägen. - Okej.
Jag känner mig väldigt klok.
Okej, Rachel. Det är dags att kolla dig igen.
Är det okej?
Det går bra, vännen.
Du borde sova.
- Jag kan ordna en säng åt henne. - Rubes?
Det har gått 15 timmar. Det måste ske snart.
Det kan dröja mycket längre. Lägg dig, om du kan.
Jag gör det här, tack.
- Hon klarar sig. - Det är så Crocodile Dundee.
"Det är ingen kniv, det här är en kniv."
Du räddade just min dag.
Töntigt, pappa.
Och stolt över det.
Duktigt. Så där ja.
Kan vi avbryta nu? Det här är inte normalt.
Jag ville inte ens ha barn.
Jo, det vill du.
Det måste finnas ett effektivare sätt än det här.
- Okej. Och igen, krysta. - Jag kan inte.
Jo, det kan du. Kom igen.
Andas. Så där ja.
- Så där ja. - Perfekt.
Duktigt. Hon är nästan här, okej? Vänta lite.
- Vänta? - Det är normalt, vännen.
Och Rachel? Jag ser hennes hår.
Mamma!
Långsamt nu. Bara små krystningar. Och andas.
- Andas. - Det är perfekt. Huvudet är ute.
Axlarna är på väg ut och krysta rejält.
Redo? Krysta.
Hon är här!
Du är klar.
- Är hon okej? - Välkommen till världen, vännen.
- Är hon okej? - Slappna av bara.
Hon är perfekt.
Här är hon.
Hej, underbara tjej. Hälsa på mormor.
- Nyp mig, Linda. - Vem?
Det är en lång historia.
Nyp mig väldigt hårt.
Fantastiskt.
Du skulle se henne. Hon är vacker.
Inte än.
Vår dotter har fått barn.
Vår dotter.
Oavsett våra problem, så löser vi dem tillsammans.
Och jag ska hitta mitt syfte med dig.
För jag älskar dig, Dave Rafter.
Där är leendet.
Där är det.
Jag har saknat dig.
Kolumn H är vad vi har kvar varje vecka.
Du har rätt. Vi kastar för mycket.
Försök att dra ner på beställningarna utan att begränsa menyn.
Det låter bra.
Ursäkta mig. Jag måste svara.
Pappa?
Heja, Rach! Jag är morbror!
Ja!
Jag har goda nyheter, morfar.
- Jaha? - Det har kommit en ny Rafter till världen.
- Pojke eller flicka? - En flicka.
Bättre tur nästa gång.
- Så kan du inte säga, morfar. - Man måste betala för bröllopet.
Men vi skulle inte vilja vara utan vår Julie.
Morfar är inte PK.
Två.
Tre.
- Fem, sju... - Vänta, morfar.
Sju...
Sluta räkna tills vi kommer till toan. Kom nu.
- Sjutton, nitton. - Kom igen.
Vad kommer efter 19?
Nitton...
- Jag berättar när vi kommer dit. - Nitton...
Nitton!
Hon är vacker.
Det där är inget barn, det här är ett barn.
Privat skämt.
- Vi borde gå. - Ja, du ska få sova lite.
- Jag hade inte klarat det utan dig. - Vi är ett bra team.
Det är vi.
Förlåt att jag glömde det ett tag.
Nästa gång, om det blir nån, så berätta så fort du vet.
- Jag lovar. - Annars är du illa ute.
Kom hit.
Vila nu.
Vad tycker du, Rubes?
Okej, antar jag.
- Låt inte för glad. - Hon är söt.
Senare.
Hon har knappt sovit.
Vem är Linda?
När jag var i Indien, vid Taj Mahal,
så går man igenom en port för att se det.
Och när man kommer in, knockas man av en vykortsutsikt.
Så, jag står där och hör en röst bakom mig:
"Herregud, nyp mig, Linda, jag är verkligen här."
En rätt så högljudd turist i batik-T-shirt som snackar med en vän.
"Nyp mig, Linda."
Jag har aldrig hört en bättre reaktion på livets underverk.
Det säger allt.
Vi ses i morgon.
"Jag är verkligen här."
En cigarr, morbror Nathan? Den bästa jag kunde hitta här.
- Kompis... - Egentligen den enda.
Tack! Mamma säger att hon är jättesöt.
- Då liknar hon inte dig. - Som tur är.
- Antar det. - Klanen blir större. Grattis!
- Tack, Tess. - Vad tycker du, Eddie?
- Hoppas de tar hit henne. - Gör du? Det kanske de gör.
Kolla in henne. Kom igen!
Hon är så söt.
Alla cyniker smälter när de ser en nyfödd.
- Du är ingen cyniker. - Hon är fin.
Du skulle höra mig en dålig dag. Hon är fin.
Skicka dem en cyberkram från mig.
Ja, det ska jag. Kom, kompis.
- Du borde skicka det till farbror Ben! - Ja!
Det är mamma. Lägg inte på. Det var så länge sen.
Min väns dotter har just fått barn och jag tänkte...
Jag tänkte...
Hallå?
-Vi? Faddrar? - Ja.
Vi är här, och du är där.
Jag ska åka hem mer, definitivt för dopet.
Hon ska få lära känna er.
Vi försöker fatta det här med föräldragrejen.
Jag har sett er med Ruby och Edward.
Jag anförtror er mer än gärna Louise.
-Louise? -Louise? Gulligt.
Hon har mormors ögon.
Morfar blir glad.
Det blir jag med om ni säger ja.
Det vill vi hemskt gärna.
Ja?
Ja! Självklart.
Betyder det att jag är favoritbarnet?
Jag överlämnar gärna kronan.
- Tack. -Nöjet är på vår sida.
- Vi hörs. -Hej då!
Kan du fortfarande inte sova?
- Nej. - Vill du ha nåt?
- Varm mjölk? - Nej.
Säg till om du vill ha nåt.
Varför beter sig folk som om det vore det bästa?
- Vadå? - Bebisar.
Titta vad hon föds in i.
En hel massa kärlek, vännen.
Jag menar världen.
Var skulle vi vara om alla tänkte så?
Ha det bättre, kanske.
Överbefolkning är ett av problemen.
Men svaret är inte att sluta föda barn.
Vad är det då? Ingen verkar veta.
Sluta läsa några av de värsta artiklarna.
Då stoppar jag bara huvudet i sanden.
- Om de gör dig upprörd... - Alla borde vara upprörda.
Jag är rädd.
Alla borde vara det.
Vi måste bara anstränga oss mer.
- Gör vi det? - Du gör det.
- Vi gör det. - Gör du?
- Självklart gör jag det. - Lovar du?
Och då slog det mig. Bara så där.
Ja, det gör jag.
För många kanaler.
- Vad gör du? - Research.
Jag har fått nåt att fundera på.
Vadå?
Hur man håller ett löfte.
Hur man skaffar sig ett syfte.
Det är otroligt hur de små ögonblicken plötsligt kan samlas
för att vägleda en till nåt stort.
Hundbajskonst. Min första militanta miljöprotest.
Gamla attityder mot kvinnor och utbildning.
"Maskinskrivning, stenografi, hemkunskap, det räcker,"
så sa mamma, välsigne henne. Jag avundas er generation.
Tack.
Och en insikt från min dotter.
Du måste hitta ditt syfte.
Och alla bitarna i pusslet föll på plats.
Nio månader, en introduktionskurs och ett dop senare,
så börjar min utbildning i hållbarhet.
"Nyp mig, Linda. Jag är verkligen här."
På en tre år lång resa.
Svaret som allt har lett till. Vem kunde ana det?
Så förväntansfull. Så skärrad.
Med Daves fulla stöd.
RAFTER REPARATIONER & EL
Den var med i början på vår sista stora resa.
En resa i sinnet.
Det är så sött.
Och så sentimentalt.
Det är inget fel på sentimentalt.
Inte ett dugg.
Dopet bevisade det.
Ett hav av känslor.
Rachel som älskar sin dotter, och som kanske är mer älskad som dotter.
På hedersplatsen, ett Ruby Rafter-original.
Inget kan stoppa henne nu efter alla besök på Guggenheim-museet.
Titel: "Louise."
Pappa är nöjd, tror vi. Vi hoppas det.
Han försvinner.
Nästa bröllop.
Dave är bestman. Stolt som tusan.
Mina bästisar har blivit vänner.
Ben kallar oss de tre musketörerna.
Nathan har hittat sin inre Rafter.
Han behövde det.
Jag vet inte vad som pågår mellan Nathan och Anna.
Eddie hoppas att han gör det.
Anna är här för att stötta faddrarna.
Ben och Cassie vill göra skillnad.
Det blev fosterbarn istället för adoption.
Med en skakig början. Garth.
Carbo använder streamandet för att göra gott
och har fördubblat antalet följare.
Så där satt vi, alla tillsammans för att döpa den senaste Raftern.
Vår flock. Av samma skrot och korn.
Välkomna, när vi har samlats för att döpa Louise Julie Rafter
in i den kristna gemenskapen.
Innan vi börjar, låt oss be.
För en värld värdig barnen.
Se på mig, mamma. Jag går på universitetet.
Se upp, mormor!
Inte för att det saknas utmaningar.
Men det är en annan historia.
Undertexter: Monika Andersson
Kreativ ledare Bachar Haj Bakir