Familia Rafter
Excelent!
Umerii!
Dansează să dispară necazurile.
Timp de o oră, am reușit să uit.
Așa! Bateți din picioare! Bravo, fetelor! Și tu, Colin!
Și în față!
Excelent!
Răsuciți-vă! Așa.
Gleznele! Și unu, doi, trei, patru, brațe! Frumos!
Pe poziții! Și jos!
Grozav, oameni buni. A fost foarte bine!
Luați o scurtă pauză, apoi încheiem cu o rutină de relaxare.
- Fabulos! - Foarte bine.
E mai bine?
Da.
Ai un talent înnăscut.
Pentru cineva cu două picioare stângi.
S-au dus grijile?
Am atâtea dintre care să aleg!
Chiar crezi că Buradeena e soluția?
Deocamdată. Pentru Ruby, da.
Donna cea egoistă speră ca timpul să vă aducă înapoi pe toate trei.
Mi-e dor de vechea familie Rafter!
Vechea familie a dispărut. A plecat acum șase ani.
Problema e că ne-am stabilit fără să stabilim detaliile.
Dar cu siguranță vezi un viitor pentru tine și Dave.
Da, într-o formă sau alta.
Doar că nu știu care.
E timpul pentru relaxare!
Hopa sus, fetelor.
Păstrez aparențele de dragul Donnei.
Bine.
Haideți să mișcăm brațele.
Învârtiți-le. Și întindeți în sus. Frumos.
Bucurați-vă.
Mama a venit să salute. A trebuit să participe la cursul de step.
- Ar trebui să-l filmezi. - Da.
Ai auzi un „repejor” de la Donna.
- Bine, ce e? - Pare că termină.
Păzește-mi berea.
- Cred că mereu devine... - Da, Steve se face...
Azi nu e prea carbogazificat.
E fără bule.
Mersi pentru pantofi. Ai o clientă fidelă, dacă mă întorc.
Te-ai descurcat bine.
- Sper că n-ai filmat. - Nu. Vezi?
Putem să vorbim?
Te așteaptă o băutură de rămas-bun.
- Știi că nu i-aș face rău lui Rubes. - Nu intenționat.
- Există mulți nebuni. - E publicul tău, Carbo.
Unii doar.
Am vrut să-mi cer scuze. Și pentru c-a picat Observarea Pământului.
- Am vrut doar să ajut. - Și să-ți iasă treaba.
- E de distracție. - E bine să te conectezi cu urmăritorii.
Dar încearcă să te conectezi cu ceva bun din ei.
Viața nu e doar glumă după glumă.
Se așteaptă să fac pe prostul.
Reclamele, marfa... aduc bani.
Ai influență asupra unui milion de urmăritori. Încearcă să schimbi ceva.
Gata cu predica.
Ai dreptate. O să le atrag atenția. Chiar dacă pierd dintre ei.
- Merita să-i ai, dacă-i pierzi? - Adevărat.
Ben și Cassie abia așteaptă vacanța în Grecia.
Și eu și Retta.
Ești un prieten bun.
Dacă nu încape în mașină, pot să caut altă modalitate.
Julie. Pictura mea preferată pentru talentul în devenire preferat.
Ca să-i amintească să picteze în continuare.
O las aici. Mă întorc.
Sau poate că nu. Mulțumim mult, Charles.
O s-o facem să încapă cumva.
E prea bună pentru Buradeena.
Ruby nu agreează ideea întoarcerii.
Tata ar veni aici, dacă am rămâne pe poziții. Mama cedează.
Privește lucrurile dintr-o altă perspectivă.
Secetă, foc, minerit.
Orașele mici sunt în prima linie în lupta contra schimbărilor climatice.
N-ar trebui să fii unde poți stârni cele mai mari schimbări?
Gândește-te la asta.
Și las-o mai moale cu știi tu cine.
Nu ezita să ne vizitezi oricând, Charles.
O să-mi aduc vopselele și șevaletul.
Să nu dispăreți tu și Ben.
- Ești bine-venit la cină. - Mulțumesc, dar nu.
Bine. Pa!
- Pa! - Pa!
- Au revoir! - E un gest minunat.
Mă iei de lângă el.
Te duc acasă la tata. Și la Paddo.
- „Charles știe totul”, nu? - Da.
Mersi că ne-ați găzduit așa de mult timp.
Ne-a ținut în priză.
Mai e timp până la cină, dacă...
Da, ar trebui să termin cu asta, mersi.
Mă gândesc, bine?
Bine.
Are dreptate, oarecum, cu ce a zis.
Dar aici sunt mai mulți oameni care să primească mesajul.
Probabil prea mulți.
Ești o adiere în vânt aici. În Buradeena, ești vântul.
Ai putea să schimbi mai multe.
Nu crezi că ți-a scăpat puțin de sub control?
A fost o nebunie, presupun.
Trebuie să revii cu picioarele pe pământ.
- Și ți-e dor de tatăl tău, nu-i așa? - Normal.
El n-a spus, pentru că vrea să ne dea mână liberă,
dar și lui îi este dor de noi.
Am putea să mergem să-l convingem și să ne întoarcem toți după o vreme.
Se întâmplă mult mai multe aici. Fă-l să vină, mamă. Te rog.
- Nu pot să-l forțez cu nimic. - Poți să speri.
Doar că nu mai știu ce să sper.
Am crezut că știu.
Copiii se presupune că sunt cei derutați.
O parte din maturizare înseamnă să-nțelegi că și părinții sunt vulnerabili, ca tine.
Aș aprecia sprijinul tău.
Chiar ești derutată.
Sunt.
E adevărat că mi-a fost dor de Paddo.
- Și de Rose. Și de Tara. - Păi vezi?
- Poate că Charles are dreptate. - Să vedem, da?
Nu strică.
Vino aici.
Ești o fată bună.
- Cina e gata. - Mulțumim.
Bine. Hai să mâncăm. Avem un drum lung mâine.
După tine.
Un drum către ce?
În căutarea a ce?
O s-o întreb imediat ce ajunge acasă.
O să afli, oricum ar fi. Bine. Mersi, Rach.
- Cum a jucat Eddie, a dat gol? - Echipa națională e cu ochii pe el.
- Tot Rach? - Da.
Trei apeluri într-o zi? Parcă terminase cu Observarea Pământului.
Așa este.
E ceva cu copilul?
- E totul în regulă? - Da.
- Nimic grav? - N-ar trebui să fie.
Eu îi spun mamei tale. Nu-i spune fratelui tău.
Aproape am ajuns.
Dar eu nu. Nici pe departe.
Tot ce știu e că niște mici schimbări n-o să ajungă.
Ruby! Bunico!
- Ce întâmpinare! - Bună, Rubes!
Bună, dragă.
- Mă bucur să te văd. - Da.
- Salut. - Salut.
Salut, Rubes.
Salut.
Suntem în regulă?
Suntem în regulă. Tu ești bine?
Încă mă doare puțin.
Sunt mândru de fata mea.
O grămadă de caca despre caca?
Pe bune, tată? Alți copii ți-ar purta ranchiună.
- Tu nu ești ca alții. - Așa e.
Ești bine?
Da.
Du-te înăuntru.
Vino înapoi! Nu cea mare. Uite, ia-o pe asta.
O iau eu pe cea mare.
Apoi, din senin, în acea seară...
Cum te simți?
- Că m-am întors? - Da.
Puțin ciudat.
Uite, vreau să te întreb ceva.
După 35 de ani, se strecoară vechi tipare. Poate trebuie să le rupi de tot,
ca să găsești altele noi.
Înțelegi imediat.
Deci...
Ce-ar fi să te duci la Rach?
Să fii acolo când naște. Ia-ți oricât timp ai nevoie.
Știu că ți-ar plăcea.
- La New York? - O ajuți pe ea.
Îți analizezi sentimentele, în afara rutinei zilnice.
- Abia m-am întors. - E ușor să împachetezi din nou.
Cum rămâne cu Ruby?
Ne-ar prinde bine un timp singuri.
- Ben și Cassie au grijă de Ted. - Pleacă în Grecia.
Nu pentru mult timp.
Tu decizi.
Ce zici?
Nu pot să pic așa pe capul lui Rachel.
Ultima oară mi-a vorbit despre tendința mea de a prelua controlul.
- Ar trebui s-o întreb. - Am făcut-o eu.
S-a gândit. N-am pus presiuni și e de acord.
- Mai mult de-atât. - A spus ea asta?
Chiar a vrut să te roage ea, de când s-a întors.
Dar n-a vrut să ne complice nouă lucrurile.
- Le-ar complica? - Numai dacă permitem.
Nu mă îndepărtezi?
Nu, vreau să profiți de ocazie. Ia-ți oricât de mult timp ai nevoie.
Puțini soți ar oferi asta.
Vreau doar să te văd zâmbind iar cu adevărat.
Ce l-a apucat? Tocmai când a convins-o pe mama să vină acasă?
Nu are niciun sens.
Ar trebui să vorbim împreună cu amândoi.
Dacă noi nu putem spune, atunci cine?
Am o idee. Lasă-ți sâmbăta liberă.
Te anunț imediat ce se rezolvă.
Bine, pa!
Hei, poți să-mi ții locul în weekend?
- Sigur. De ce? - E o urgență. Buradeena.
- Tatăl tău? - Nu, el e bine. Cu sănătatea.
Are doar o idee nebunească. Era Nathan la telefon.
- El cum se simte? - E bine. Se adaptează.
Îți pasă?
Și-a cerut scuze într-un mod frumos, da.
Zi-mi „inconsecventă”. Și schimbă programul.
Mulțumesc.
Tessa, Ben Rafter.
Poți să-mi faci o favoare?
- Am adormit așteptându-te. - Nu trebuie să te trezești.
- M-am trezit deja. - Mi-a venit o idee.
- Sună promițător. - Care i-ar ajuta pe mama și tata. Poate.
- Eu am una mai bună. - Nu pot să cred ce face tata.
- Își taie craca de sub picioare. - Mai târziu.
Presupun că poate aștepta.
Poate.
Mersul în cercuri mi se potrivea.
Grăbirea spre Rachel era doar o evitare?
Continuam să-i folosesc pe copii ca pretext?
Și oare Dave făcea același lucru?
- Unde e toată lumea? - Salut, somnoroaso.
Mama și Nathan fac meditație în mers, orice ar însemna asta.
Paddo, habar n-am.
- E-n regulă dacă merg la Tara? - Sigur.
- Credeam că renunți. - O aranjez puțin ca s-o vând.
Uneori, viața îți transmite un mesaj.
- Și anume? - Să te lași cât încă ești în viață.
Da.
Ce-o să faci acum?
Ceva care nu implică riscul de a fi tras în țeapă.
Are sens.
Mă bucur că n-ai murit.
Eu mă bucur mai tare.
Înseamnă că o să ai timp.
- Pentru ce? - Să mi te alături în luptă.
Următorul protest climatic? Hai, tata!
Hai, tati. Cine e tati?
Treci încoace!
- Tată! - Te prind eu.
Meditație, nu medicație.
Mult mai liniștit decât terapia prin step.
Vreun răspuns?
Nimic concret. La tine?
Slujba îmi ajunge ca răspuns deocamdată.
- Bine, da. - Deci...
Rach.
Ce? Ți-am spus. E încântată.
Nu, vreau să spun... Ce părere ai tu despre asta?
Cred că are nevoie de mine.
Nu vreau să par insensibil, dar oare chiar are nevoie?
Am aflat că e însărcinată după opt luni.
O să se descurce.
E ușor să nu te simți vulnerabil când e ceva abstract.
Dar e pe cale să devină foarte real. Și o să fiu acolo.
- Bine. - O să fiu plecată câteva luni, cel mult.
- Câteva luni? - Dacă are nevoie așa mult, da.
- Și dacă găsești ceea ce cauți? - În New York?
- Da. - Fii serios!
E un oraș mare, cu multe de oferit.
Dacă ai găsi, ești sigură că te duci doar pentru Rachel?
Putem vorbi despre asta. La picnic.
La picnic?
- Ce picnic? - Cu toții, inclusiv tata. Ideea lui Ben.
Nathan a sugerat că o să fie discursuri.
- Despre ce? - Tu, eu, noi.
New Yorkul îi îngrijorează, iar eu doar ce-am ajuns acasă.
Se presupune că trebuie să mă așez.
- Nu e treaba lor. - Ei sunt de altă părere.
Îți dai seama că am ajuns la vârsta aia.
- Când copiii ne zic cum să ne comportăm. - Nu suntem așa bătrâni.
- Când ești bătrân se întâmplă asta. - Da, am ajuns.
Adu cadrele de mers.
Du-te-n mă-ta, Greta Dagberg.
Bagă-ți un cărbune în fund! Nu te pune cu mine, ciudatule!
Bravo ție, Rubes!
Ne trebuie un club de mediu la școală ca să transformăm contestatarii ca el.
- Da. - Am putea face un ziar.
- Bătrâna Spade n-o să te lase. - O conving eu. Te bagi?
- Dacă vrea și Rose. - Sigur.
Rubes, încheie. Schimbare de planuri.
Pa!
Treizeci și unu.
- Treizeci și șapte. - Cum merge, bunicule?
Patruzeci și unu!
- Patruzeci și trei, patruzeci și șapte... - Ciudat.
Numerele prime. Când nu faci pipi, nu dau greș niciodată.
N-am trecut niciodată de 51.
Ciudat că nu-și amintește ziua de ieri, dar știe numerele prime.
Unele lucruri nu se uită.
- Unde ziceai că mergem? - În Buradeena.
Pentru un picnic în familie.
Cine ar vrea să piardă așa ceva?
Când dispare memoria pe termen lung, l-am pierdut.
Cam ca și cu mama.
Dacă faza prin care trece înseamnă că vremurile bune se uită...
Deci, ziua de azi îi amintește asta?
O aluzie fină. Nu doar pentru ea.
Și tata are nevoie de o trezire.
- Foarte misterios. - Dacă o spui, cobești.
Îți spun eu dacă se întâmplă. Sunt superstițios.
- Mai bine afară decât înăuntru. - Să mergem!
Știu ce fac.
Sper.
Ia te uită!
Frumos.
- Salut. - Poftim, dragă.
Mulțumesc. Și cafeneaua?
Am rezolvat. Crezi că aș fi ratat asta?
- Trebuie să-mi iau revanșa. - Ba nu.
Am întrecut măsura.
M-ai ajutat.
- Câtă vreme am făcut asta... - Ai făcut-o.
- Da? - Suntem bine.
Bine.
Toate farfuriile și tacâmurile sunt ecologice, Rubes.
Bun așa.
Stai așa. Sunteți din nou împreună?
Da. I-am văzut sărutându-se.
- Prinși. - De când?
- De ceva vreme. - Plec de-aici și uite ce se întâmplă!
Putem vorbi despre altceva?
- Salut! - Uitați! Salvați de clopoțel.
Toată gașca e aici. Le facem încălzirea.
Bună, tată!
Salut!
- Unde e Cassie? - Vorbește la telefon.
O să vă spună ea.
- Cum a fost drumul? - A mers bine, nu?
- Ne-am oprit doar pentru un pișu. - Bine.
- Nu înțeleg de ce e amuzant pișu. - Hai să-ți iei o bere, Ted.
Nu refuz.
Oricare ar fi motivul, e minunat.
Consilierea matrimonială m-a făcut să înțeleg că ajută să te exteriorizezi.
Și ne facem griji pentru voi.
Nu poți să refuzi. E doar un picnic, dar avem de spus unele lucruri.
Atunci, vreau să aud, câtă vreme vrea și tatăl vostru.
Dar țineți cont că am decis s-o vizitez pe Rachel.
Rezonabil. Dar tot merită să ne ascultați.
Mă faceți să am emoții.
- Să vedem cum merge. - Bine.
Veniți să luați!
Să petrecem! De ce? Pentru că e un picnic!
Da.
- Hei, ce miroase ciudat? - Ce?
Caca de clovn. Da!
Îmi amintesc asta.
Bei cam mult.
- Alo? - Scuzați-mă.
Mai bine afară decât înăuntru. Asta da fată!
Ce-ar fi să considerăm asta ca un semn de punctuație în stil Rafter,
fiindcă picnicul ăsta are un scop, nu-i așa?
Vechea zicală „După râs vine plâns”
nu putea fi mai adevărată.
Bine, sunt lucruri de oameni mari. Eddy, Ruby?
- Îmi pare rău, Tess. - Da.
Poți să rămâi dacă vrei, dar nu prea e pentru copii.
Ruby? Vii?
Stai să spun ceva întâi, apoi vin cu tine.
- Bine. - Haide, amice.
Mulțumesc. Mersi.
Bine.
În ultimele săptămâni, m-ați făcut să văd că adulții sunt copii care au crescut.
Asta e bine, mai scade din presiune.
Nu e nevoie să mă maturizez.
Știu ce vreau eu.
Dar... vă face cei mai fericiți.
Vă las la discuții serioase.
Mulțumesc, draga mea.
Mi-ar plăcea New Yorkul. Țineți cont.
- Dar tu, bunicule? - Nu sunt copil.
O să spun partea mea, dacă e-n regulă.
După cum știți, i-am cunoscut la scurt timp după ce au sosit în oraș.
Erau două anunțuri cu franjuri în cafeneaua lui Tess.
Unul era pentru un post de ucenic electrician, cu o listă lungă de cerințe.
Una dintre ele era „trebuie să știe să rezolve problemele”.
Și-mi amintesc că m-am gândit: „Da, bine. Cred că știu.”
Celălalt anunț era: „Casa din grădină a lui Dave și Julie, de închiriat.”
Deci a fost destinul.
Din prima zi, mi s-a părut că sunteți cel mai mișto cuplu.
Cuplul perfect.
Și sper să rămână așa.
Hashtag, model de cuplu.
- Mersi, amice. - Mersi, Paddo.
Bine, cine urmează?
Nu sunt orb în zilele mele bune.
Dar nu trebuie să-ți faci griji pentru mine.
Sau pentru mama ta.
Ne avem unul pe altul.
Deci, fă ceea ce e bine pentru tine.
- Mersi, tată. - Mersi, Ted.
Bine.
Indiferent ce-am pierdut în ultima vreme și ce o să pierd de acum încolo,
există ceva ce nu pot pierde niciodată.
Ceva ce mi-ați dat amândoi.
Rafterul meu interior.
E ceea ce mă va susține în încercările care urmează
și sper că vă va susține și pe voi.
Sper să vă amintiți.
Dragule.
E greu să vorbesc după el.
Am venit aici să spun că doar ce-ai ajuns acasă.
Nu pleca.
Dar asta e destul de egoist, iar pe tata nu pare să-l deranjeze,
așa că las baltă discursul ăla. În schimb...
Oricum ar ieși, o să înțelegem.
Fiindcă vă iubim prea mult să n-o facem, dar știm ce sperăm.
E greu să-mi închipui că ați putea să nu fiți împreună.
Cred că asta rezumă tot. Cuvântul ăsta. „Împreună.”
E singura cale. Nu-i așa, tată?
Cred că am prins ideea, fiule.
Cassie?
Acum e bine?
- Hai s-o facem. - Bine.
Nu e vorba despre voi. Ci despre noi.
O să adoptăm.
- Începem procesul. - Căutăm un nou Rafter.
Mi-a luat o vreme să-nțeleg ce e de făcut, dar suntem mai împreună ca oricând.
Dragii mei.
E atât de grozav!
Julie.
- Felicitări. - Mulțumesc.
Poți să încetezi cu „împreună”. Mesaj recepționat. N-a fost subtil.
- Nu asta a fost intenția. - Aduc eu șampania.
- Da. - O să te descurci grozav.
Întâi râsul, apoi plânsul. De bucurie.
Azi am avut parte de mult șantaj emoțional bine intenționat.
- Da, oricât de impresionant a fost. - Și a fost.
Ben are dreptate.
Calea de urmat e împreună.
- N-ar trebui să stăm despărțiți. - Da.
Ben a insistat cu asta, dar am stabilit că e mai bine să plec.
Ben nu zicea să nu pleci.
Zicea că ar trebui să merg și eu. La New York.
- Ce? - Amândoi avem tipare de eliminat.
Nu zic doar de tine.
- Păi și Ruby? - Am putea s-o luăm cu noi.
- Și școala? - O luăm să lucreze cu noi.
De tine depinde, dacă vrei sau nu să mergem.
Poate prezența noastră ar strica modul în care ți-ai închipuit lucrurile.
Tu ești fericit în Buradeena.
Nu înseamnă că nu trebuie să mă clintesc.
Zic că am putea fi amândoi alături de Rach.
Și poți veni acasă când vrei.
Hai să vedem ce iese.
Am ajuns la fix.
I s-a rupt apa când ieșeam din aeroport.
Respiră. Doar respiră.
Vrei niște apă?
- Nu! - Nu.
- Da! - Da.
- Nu. Nu știu. - Nu. Bine.
- Nu știu. - Te descurci foarte bine, dragă.
Ce bine că ești aici!
- Cum să nu fiu? - Mă bucur că nu sunt...
- Nu sunt... - Nu ești.
- Orice ar fi, nu ești. - Singură.
Nu sunt singură.
Și tata. Sunt atât de fericită!
- Și pentru noi înseamnă mult. - Trebuie să-ți găsești scopul.
Poate nu chiar acum.
Crede-mă, durerea te face înțelept. Scopul tău.
- Bine? - Bine.
- Dar nu-l pierde pe tata ca să-l găsești. - Bine.
Mă simt foarte înțeleaptă.
Bine, Rachel, e timpul să te controlez iar.
E în regulă?
Haide, draga mea.
Hei, ar trebui să dormi.
- Pot să-i găsesc un pat. - Rubes?
Au trecut 15 ore. Nu mai poate dura mult.
Am văzut și travalii mai lungi. Odihnește-te, dacă poți.
Pot și aici, mersi.
- O să fie bine. - În stilul Crocodile Dundee.
„Ăla nu e un cuțit, ăsta e un cuțit.”
Mi-ați înveselit ziua.
Penibil, tată.
Și sunt mândru.
Bravo. Așa. Bravo.
Ne oprim acum? Nu poate fi normal.
Nici nu mi-am dorit copil.
Ba da, îți dorești.
Trebuie să existe o cale mai eficientă.
- Bine. Împinge iar. - Nu pot.
Ba da, poți. Haide.
Respiră. Așa.
- Așa. - Perfect.
Bravo. Aproape a ieșit, da? Ține acolo.
- Să țin? - E normal, draga mea.
Rachel? Îi văd părul.
Mamă!
Mai încet acum. Împinge ușor și respiră.
- Respiră. - E perfect. Bun, i-a ieșit capul.
O să iasă umerii. Împinge o dată tare.
Ești gata? Împinge.
A ieșit!
Ai terminat.
- E bine? - Bun venit în lume, micuțo.
- E bine? - Relaxează-te.
Este perfectă.
Uite-o.
Bună, fetiță minunată. Salut-o pe bunica.
- Ciupește-mă, Linda. - Cine?
E o poveste lungă.
Ciupește-mă foarte tare.
Uimitor.
Ar trebui s-o vezi. E minunată.
Încă nu.
Fiica noastră are un copil.
Fiica noastră.
Orice probleme am avea, le rezolvăm împreună.
Și o să-mi găsesc scopul împreună cu tine.
Pentru că te iubesc, Dave Rafter.
Uite acel zâmbet!
Uite-l.
Mi-a fost dor de tine.
Pe coloana H e ce ne rămâne în fiecare săptămână.
Ai dreptate, e prea mare risipă de fructe și legume.
Să încercăm să reducem comenzile, fără a restrânge meniul.
Sună bine.
Scuze. Trebuie să răspund.
Tată?
Bravo, Rach! Sunt unchi!
Da!
Am niște vești bune, bunicule.
- Da? - Încă un Rafter pe lume.
- Băiat sau fată? - Fată.
Mai mult noroc data viitoare.
- N-ai voie să spui asta. - Trebuie să le plătești nunta.
Nu mă înțelege greșit, n-am vrea să n-o avem pe Julie.
Bunicul nu respectă corectitudinea politică.
Doi.
Trei.
- Cinci, șapte... - Stai așa, bunicule.
Șapte...
Nu mai număra până ajungem la toaletă. Hai.
- Șaptesprezece, nouăsprezece. - Haide.
Ce vine după 19?
Nouăsprezece...
- Îți spun când ajungem acolo. Haide. - Nouăsprezece...
Nouăsprezece!
E foarte frumoasă.
Ăla nu e bebeluș, ăsta e bebeluș.
E o glumă a noastră.
- Ar trebui să mergem. - Da, te lăsăm să dormi.
- N-aș fi reușit fără tine. - Facem o echipă grozavă.
Așa e.
Scuze că am uitat asta o vreme.
Data viitoare, dacă o să existe una, imediat ce afli, aflăm și noi.
- Promit. - Altfel, o s-o încurci.
Vino aici.
Odihnește-te.
Cum ți se pare, Rubes?
În regulă, presupun.
- Nu fi prea entuziasmată. - E drăguță.
Pe curând!
N-a dormit aproape deloc.
Cine e Linda?
Când am fost în India, la monumentul Taj Mahal,
trebuie să treci printr-o poartă ca să-l vezi.
Pășești și te izbește priveliștea de carte poștală, știi?
Stau acolo și aud o voce în spatele meu.
„Doamne, ciupește-mă, Linda, chiar sunt aici.”
O turistă gălăgioasă într-un tricou decolorat care vorbea cu prietena ei.
„Ciupește-mă, Linda.”
Cea mai bună reacție la minunile vieții.
Asta spune tot.
Ne vedem mâine.
„Chiar sunt aici.”
Un trabuc, unchiule Nathan? Cel mai bun din Buradeena.
- Amice... - De fapt, singurul.
Mersi! Mama zice că e foarte drăguță.
- Nu seamănă cu tine, deci. - O fată norocoasă.
- Așa aș zice. - Clanul se lărgește. Felicitări!
- Mersi, Tess. - Ce părere ai, Eddie?
- Sper s-o aducă aici. - Da? Cred că așa o să facă.
Ia uitați. Haideți!
Ce drăguță e!
Orice cinic se topește când vede un nou-născut.
- Tu nu ești cinică. - E frumoasă.
Ar trebui să mă vezi într-o zi proastă. E foarte frumoasă.
Trimite-le o îmbrățișare virtuală din partea mea.
Așa o să fac. Hai, amice.
- Trimite-i-o unchiului Ben! - Da!
Sunt mama. Nu închide. A trecut atât de mult timp!
Fiica unei prietene tocmai ce-a născut și mă gândeam...
M-am gândit...
Alo?
- Noi? Nași? - Da.
Noi suntem aici, iar tu ești acolo.
O să vin acasă mai des, la botez sigur.
Vreau să vă cunoască.
Încă încercăm să ne obișnuim cu ideea că o să fim părinți.
V-am văzut cu Ruby și cu Edward.
N-aș încredința-o pe Louise nimănui altcuiva.
- Louise? - Louise? Drăguț.
Are ochii bunicii.
Bunicul o să fie încântat.
La fel și eu, dacă acceptați.
Ne-ar plăcea.
Nu?
Da! Desigur.
Asta înseamnă că sunt copilul preferat?
Renunț bucuroasă la coroană.
- Mulțumesc. - Plăcerea e de partea noastră.
- Pe curând! - Pa!
Hei! Tot nu poți dormi?
- Nu. - Pot să-ți aduc ceva?
- Lapte cald? - Nu.
Anunță-mă dacă vrei ceva.
De ce se poartă lumea ca și cum ar fi cel mai bun lucru?
- Ce? - Bebelușii.
Uite unde ajunge.
Iubito, are parte de multă iubire.
Mă refer la lume.
Unde am fi dacă toată lumea ar gândi așa?
Am fi mai bine, probabil.
Suprapopularea e una dintre probleme.
Dar soluția nu e să nu mai faci copii.
Care e, atunci? Nimeni nu pare să știe.
Poate ar trebui să nu mai citești articole sumbre.
Ar însemna să-mi îngrop capul în nisip.
- Dacă te supără... - Toți ar trebui să fim supărați!
Mi-e frică.
Tuturor ar trebui să le fie.
Păi... Trebuie să ne străduim mai mult.
- O s-o facem? - Tu, cu siguranță.
- Noi. - Tu o să te străduiești?
- Sigur că da. - Promiți?
Și m-a izbit. Pur și simplu.
Da. Promit.
Prea multe canale.
- Ce faci? - Mă documentez.
Am avut un gând ciudat. Foarte ciudat.
Despre ce?
Cum să ții o promisiune.
Cum să ai un scop.
E uimitor cum momentele nesemnificative se pot uni brusc
ca să te conducă spre ceva uriaș.
Artă cu fecale de câine. Primul meu act de militant pentru mediu.
Atitudini vechi față de femei și educație.
„O fată să știe doar să scrie, să stenografieze și să gospodărească.”
Așa zicea mama, fie-i țărâna ușoară. Îți invidiez generația.
Mersi.
Și o revelație venită de la fiica ta.
Trebuie să-ți găsești scopul.
Și toate piesele puzzle-ului s-au potrivit.
După nouă luni, un curs de pregătire și un botez,
am început studiile de ecologie.
„Ciupește-mă, Linda. Chiar sunt aici.”
Spre călătoria mea de trei ani.
Răspunsul către care duceau toate. Cine ar fi crezut?
Atât de entuziasmată! Atât de speriată!
Cu sprijinul total al lui Dave.
INSTALAȚII ELECTRICE
Era acolo la începutul ultimei noastre mari călătorii.
Incursiune în trecut.
Ce drăguț!
Și ce sentimental!
Nu e nimic în neregulă cu asta.
Nimic.
Botezul a dovedit asta.
O mare de sentimente.
Rachel iubindu-și fiica, iubită ca fiică încă și mai mult.
La loc de cinste, o pictură originală de Ruby Rafter.
De când cu vizitele la muzeul Guggenheim, nimic n-o mai oprește.
Titlu: „Louise.”
Tata e mulțumit, așa credem. Așa sperăm.
Se degradează.
Următoarea nuntă.
Dave e cavaler de onoare. Mândru nevoie mare.
Cele două prietene ale mele se înțeleg de minune.
Ben ne zice „Cei trei muschetari”.
Rafterul interior al lui Nathan îl susține.
Are nevoie.
Nu prea știu ce e între Nathan și Anna.
Eddie speră că știe.
Anna a venit pentru nași.
Ben și Cassie vor să facă o diferență.
Adopția a devenit familie de plasament.
Un început anevoios. Garth.
Carbo și-a folosit transmisia live pentru binele celorlalți
și, astfel, și-a dublat urmăritorii.
Iată-ne, toți împreună, la botezul noii Rafter.
Oamenii noștri. Din aceeași plămadă.
Bine ați venit! Ne-am adunat să o botezăm pe Louise Julie Rafter
în părtășia lui Hristos.
Înainte de a începe, să ne rugăm.
Pentru o lume demnă de copii.
Uită-te la mine, mamă. Sunt studentă.
Ai grijă, bunico!
Nu că n-o să fie obstacole.
Dar asta e o altă poveste.
Subtitrarea: Iulia Rolle
redactor Anca Tach