Cosmosul este tot ce există,
sau a fost,
sau va fi.
Vino cu mine.
Acum o generatie,
astronomul Carl Sagan a stat aici
si a lansat pe sute de milioane dintre noi
într-o mare aventură...
Explorarea universului dezvăluită de stiintă.
E timpul să pornim din nou la drum.
Suntem pe cale să începem o călătorie care ne va duce
de la minuscul către infinit,
de la începuturi si până la viitorul îndepărtat.
Vom explora galaxiile, stele si lumi,
vom naviga pe valuri gravitationale de spatiu-timp,
vom întâlni fiinte care trăiesc în foc si gheată,
vom explora planetele stelelor care nu mor niciodată,
vom descoperi atomi la fel de mari ca si stelele
si universuri mai mici decât atomii.
Cosmosul este de asemeni o poveste despre noi.
Este povestea triburilor rătăcitoare de vânători si culegători,
care si-au găsit calea către stele,
O aventură cu multi eroi.
Pentru a face această călătorie, avem nevoie de multă imaginatie.
Dar imaginatia, singură, nu e de ajuns
pentru că realitatea naturii este cu mult mai minunată
decât orice ne putem noi imagina.
Această aventură a fost făcută posibilă de generatii de căutători
care aderă strict la un set simplu de reguli:
Testează idei prin experiment si observare,
Construieste pe aceste idei care trec de teste,
respinge-le pe acelea care nu trec testul,
urmează dovada oriunde ar conduce ea,
si pune totul sub semnul întrebării.
Acceptă acesti termeni,
si cosmosul e al tău.
Acum, hai cu mine.
Corecturile subtitrării initiale, ce apartine lui Nea Ion mail:"neaion@yahoo.com",
au fost făcute de Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
În această navă a imaginatiei,
eliberată de lanturile timpului si spatiului,
putem merge oriunde.
Dacă vrei să vezi unde suntem în spatiu,
doar uită-te pe fereastra din fată.
În dimensiunea timpului, trecutul se întinde sub noi.
Asa ar fi arătat Pământul cu 250 milioane de ani în urmă.
Dacă vrei să vezi viitorul, priveste !
Si asa ar arăta peste 250 de milioane în viitor.
Dacă ne aventurăm
în cele mai îndepărtate zări ale cosmosului,
avem nevoie să stim adresa noastră cosmică,
si asta e prima linie a acelei adrese.
Pământul
Părăsim Pământul, singura noastră casă pe care am stiut-o vreodată,
pentru cele mai îndepărtate colturi ale cosmosului.
Cel mai apropiat vecin al nostru: Luna, nu are cer,
nici ocean, nici viată...
doar cicatricile impacturilor cosmice.
Soarele nostru alimentează vântul si valurile
si toată viata de pe suprafata lumii noastre.
Soarele tine toate planetele sistemului nostru solar
în îmbrătisarea sa gravitatională începând cu Mercur...
la înnoratul Venus, unde efectul de seră necontrolat
a transformat-o într-un fel de iad.
Marte...
o lume care are la fel de mult teren ca însusi Pământul.
O centură de asteroizi care înconjoară Soarele
între orbitele lui Marte si Jupiter.
Cu patru luni gigantice si câteva zeci mai mici,
Jupiter, este însusi ca un Sistem Solar.
Are mai multă masă cât toate planetele la un loc.
Marea Pată Rosie a lui Jupiter...
un uragan de trei ori mai mare decât mărimea planetei noastre
care este furios de mai multe secole.
Bijuteria coroanei sistemului nostru solar: Saturn,
înconjurat de nenumărate autostrăzi cu bulgări de zăpadă
care se rostogolesc încet...
fiecare bulgăre, o mică lună.
Uranus...
si Neptun,
cele mai îndepărtate planete necunoscute celor din vechime
si descoperite doar după inventarea telescopului.
Dincolo de planetele cele mai îndepărtate,
se află un roi de câteva zeci de lumi înghetate.
Si Pluto e una din ele.
Dintre toate navele spatiale,
aceasta este cea care a călătorit cel mai departe de casa noastră...
Voyager 1
Ea poartă un mesaj peste miliarde de ani de acum încolo,
ceva despre cine am fost noi,
cum ne-am simtit,
si ce muzică am făcut.
Apele adânci
ale vastului ocean cosmic
si lumile ei nenumărate se întind înainte.
Din îndepărtarea aceasta, Soarele poate părea doar o altă stea.
Dar încă îsi exercită atractia sa gravitatională asupra miliardelor de comete înghetate,
rămăsite ale formării Sistemului Solar
de acum aproape 5 miliarde de ani.
Se numeste Norul Oort.
Nimeni nu l-a văzut înainte, nici nu ar fi putut,
deoarece fiecare dintre aceste mici lumi
sunt atât de îndepărtate de cel mai apropiat vecin, cum e Pământul de Saturn.
Acesti nori imensi de comete, înconjoară Sistemul Solar,
care este a doua linie a adresei noastre în cosmos.
Suntem capabili să detectăm planetele altor stele
doar de câteva decenii,
dar deja stim că astfel de planete sunt din belsug...
ele depăsesc numărul stelelor.
Aproape fiecare din ele, vor fi cu mult mai diferite fată de Pământ,
si ostile vietii asa cum o stim noi.
Dar ce stim noi despre viată ?
Am întâlnit doar un tip până acum: viata de pe Pământ.
Vezi ceva ?
Doar spatiu gol, nu-i asa ?
Ochiul uman vede doar o mică parte din spectrul luminii
care străluceste în cosmos.
Dar stiinta ne dă puterea de a vedea ceea ce simturile noastre nu pot.
Infrarosul e tipul de lumină făcută vizibilă de
de ochelarii cu vedere de noapte.
Pune un senzor de infrarosu în întuneric...
Planetă rătăcitoare.
O lume fără un Soare.
Galaxia noastră are miliarde ca ele, în derivă în noaptea vesnică.
Sunt orfane, pierdute de steaua-mamă,
în timpul haotic al nasterii propriului sistem solar.
Planetele în derivă sunt topite în interior
dar înghetate la suprafată.
Pot avea oceane de apă lichidă
în zonele dintre cele două extreme.
Cine stie ce ar putea înota acolo ?
Asa arată Calea Lactee în infrarosu.
Fiecare punct, nu doar cele strălucitoare:
este o stea.
Cât de multe stele ?
Cât de multe lumi ?
Câte moduri de viată ?
Unde suntem noi în tabloul ăsta ?
Vedeti bratul acela exterior ?
Acolo trăim noi...
la aproape 30.000 de ani-lumină fată de centru.
Galaxia Calea Lactee
este următoarea linie din adresa noastră cosmică.
Acum suntem la sute de mii de ani lumină distantă de casă.
I-ar lua luminii, cel mai rapid lucru care există,
sute de mii de ani să ajungă aici, de pe Pământ.
Acesta e marea spirală a Andromedei,
galaxia cea mai apropiată.
Denumim aceste două galaxii gigantice
si o adunătură de altele mai mici: Grupul Local.
Nici măcar nu ne putem găsi galaxia de aici.
Este doar una din miile din Roiul Fecioarei.
La această scală,
orice obiecte vedem, incluzând si cele mai mici puncte,
sunt galaxii.
Fiecare galaxie contine miliarde de sori
si nenumărate lumi.
Dar, încă, însusi super Roiul Fecioarei
formează doar o mică parte din universul nostru.
Acesta este cosmosul la cea mai mare dimensiune pe care o stim...
o retea de sute de miliarde de galaxii.
Aceasta este ultima linie din adresa noastră cosmică...
deocamdată.
Universul observabil ?
Ce înseamnă asta ?
Chiar si pentru noi, în nava noastră a imaginatiei,
există o limită de cât de departe putem privi în spatiu-timp.
Este orizontul nostru cosmic.
Dincolo de acel orizont se află partea universului
care e prea îndepărtată.
Nu a fost destul timp
în cei 13,8 miliarde de ani în istoria universului
ca lumina de acolo să ajungă la noi.
Multi dintre noi bănuie că toate aceste...
lumi, stele, galaxii si roiuri
din universul nostru observabil,
sunt doar o mică picătură dintr-un ocean infinit
al altor universuri...
un "multiunivers".
Multiunivers peste multiunivers.
Lumi fără sfârsit.
Vă simtiti un pic cam mărunti ?
Ei bine, în contextul cosmosului, suntem mici.
Poate că suntem doar niste pitici care trăiesc pe o fărâmă de tărână,
care pluteste într-o incredibilă imensitate,
dar noi nu gândim redus.
Aceasta perspectivă cosmică e relativ nouă.
Acum numai patru secole lumea noastră mică era uitată
de restul cosmosului.
Nu existau telescoape.
Universul era doar ce puteai vedea cu ochiul liber.
Înapoi în 1599,
toti stiau că Soarele, planetele si stelele
erau doar lumini pe cer care se învârteau permanent în jurul Pământului,
si că noi eram în centrul unui mic univers,
un univers făcut pentru noi.
Era un singur om pe întreaga planetă
care avea viziunea unui mai mare si infinit cosmos.
Cum si-a petrecut noaptea de Anul Nou
din 1600 ?
Desigur, la închisoare.
Vine un timp în viata noastră
când realizăm pentru prima oară că nu suntem în centrul universului,
că facem parte din ceva mult mai măret decât noi însine.
E vremea să ne maturizăm.
Si cum se întâmplă fiecăruia dintre noi,
asa s-a întâmplat si civilizatiei noastre în secolul 16.
Imaginati-vă o lume dinaintea telescoapelor,
când universul era doar ce puteai vedea cu ochiul liber.
Era evident că Pământul era nemiscat,
si că totul de pe cer: Soarele, Luna, stelele si planetele...
se roteau în jurul nostru si atunci...
un polonez astronom si preot, numit Copernicus
a făcut o propunere radicală: Pământul nu era în centru.
Era doar una dintre planete, si ca ele, se rotea în jurul Soarelui.
Multi, precum reformatorul protestant Martin Luther,
a privit ideea ca o scandaloasă insultă asupra Scripturii.
Ei au fost îngroziti.
Dar pentru un sigur om, Copernicus nu întrecuse măsura.
Numele său era Giordano Bruno,
si el era un rebel înnăscut.
El dorea să evadeze din acel mic univers înghesuit.
Încă de când era un călugăr dominican în Napoli,
era un neadaptat. Atunci erau vremuri
când nu exista libertate de gândire în Italia.
Dar Bruno era înfometat să stie
orice despre creatia Domnului.
El a îndrăznit să citească cărti interzise de Biserică,
si asta a dus la ruinarea lui.
În una dintre ele,
un antic roman, un om care era mort de mai mult de 1500 de ani
i-a soptit despre un univers cu mult mai mare,
unul fără margini exact ca si ideea sa despre Dumnezeu.
Lucretius cerea cititorului
să se imagineze stând la marginea universului
si să tragă o săgeată în exterior.
Dacă săgeata continua să meargă, atunci în mod clar,
universul se extinde dincolo de ce credeai că e marginea sa.
Dar dacă săgeata nu continua să meargă...
să zicem că loveste un zid... atunci acel zid trebuie să fie
dincolo de ce credeai că e marginea universului.
Si acum dacă ai sta pe acel zid si ai trage altă săgeată,
atunci sunt alte două posibile concluzii...
ori zboară pentru totdeauna în spatiu,
ori loveste un fel de barieră
unde poti sta si trage din nou altă săgeată.
În orice variantă, universul e nemărginit.
Cosmosul trebuie să fie infinit.
Asta i se părea foarte corect lui Bruno.
Dumnezeul pe care îl slăvea el, era fără margini.
Asa cum, gândea el, ar putea fi creatia sa altfel ?
A fost ultima lui ocupatie stabilă pe care a avut-o vreodată.
Apoi, când avea 30 de ani,
a avut viziunea care i-a pecetluit soarta.
În visul său, se trezea într-o lume
închisă de un număr finit de stele.
Acesta era cosmosul de pe vremea lui Bruno.
A trecut printr-un moment mare de panică,
ca si cum temelia
se dărâma sub picioarele sale.
Dar si-a făcut curaj.
Mi-am întins încrezător aripile spre spatiu
si mi-am luat avântul către infinit, lăsând în urma mea
ce altii se chinuie să vadă din depărtare.
Aici, nu există jos, nici sus, nici margine,
nici centru.
Am văzut ca Soarele era doar o altă stea,
si stelele erau alti sori fiecare însotiti de alte "Pământuri"
ca al nostru.
Revelatia acestei imensităti era ca si cum
te-ai îndrăgosti.
Bruno a devenit un evanghelist,
răspândind evanghelia imensitătii de-a lungul Europei.
El a presupus că alti iubitori ai lui Dumnezeu vor îmbrătisa de la sine
această grandioasă si alte mai glorioase viziuni asupra Creatiei.
Cât de prost am fost.
A fost excomunicat
de către Biserica Catolică în tara sa,
de calvinisti în Elvetia,
si de luterani în Germania.
Bruno a onorat o invitatie de a tine o prelegere la Oxford în Anglia.
A crezut că, în sfârsit,
are o sansă de a împărtăsi viziunea sa într-o audientă cu persoane de seama sa.
Am venit să vă prezint o nouă viziune despre Cosmos.
Copernicus avea dreptate când sustinea că lumea noastră
nu e în centrul universului.
Pământul se învârte în jurul Soarelui.
E o planetă ca si celelalte.
Dar Copernicus nu a fost decât începutul.
Vă aduc răsăritul.
Stelele sunt alti sori incandescenti,
făcuti din aceeasi substantă ca si Pământul,
si ele au propriile "pământuri" cu apă,
cu plante si animale nu mai putin nobile ca ale noastre.
Esti nebun sau în întregime ignorant ?
Toată lumea stie că nu este decât un singur pământ.
Ceea ce stiu toti, este gresit.
Dumnezeul nostru infinit a creat un univers fără margini
cu un număr infinit de lumi.
Nu s-a citit Aristotel acolo de unde vii tu ?
Sau măcar Biblia ?
Vă implor, lepădati-vă de antichitate, traditie, credintă si autoritate.
Să începem într-un mod nou,
prin a ne îndoi de tot ce se presupune
că s-a dovedit. - Eretic !
Infidel !
Dumnezeul vostru e prea mic.
Un om întelept si-ar fi învătat lectia.
Dar Bruno nu era un astfel de om.
El nu si-a putut tine a sa avântată viziune asupra cosmosului pentru sine,
în ciuda faptului că pedeapsa pentru asta
în lumea sa, era cea mai vicioasă formă
crudă si neobisnuită pedeapsă.
Giordano Bruno a trăit într-un timp când nu era
separatia Bisericii fată de stat,
sau notiunea de libertate de exprimare
care e un drept sacru al fiecărui individ.
Sustinând o idee care nu se conforma credintei traditionale
îti putea crea mari necazuri.
În mod nesăbuit, Bruno s-a întors în Italia.
Poate îi era dor de casă.
Dar totusi, el trebuia să stie că tara sa natală
era una dintre cele mai primejdioase locuri din Europa
în care putea să meargă.
Biserica Catolică detinea un sistem de tribunale
cunoscute ca Inchizitia,
al cărui unic scop era de a investiga si a tortura
pe oricine îndrăznea să îsi ridice vocea cu viziuni diferite de ale Bisericii.
Nu a durat mult până Bruno a căzut în ghearele
Inchizitiei.
Acest rătăcitor, care slăvea un univers infinit,
a zăcut în detentie timp de opt ani.
Neînduplecat de interogatorii,
a refuzat cu încăpătânare să renunte la viziunile sale.
De ce a fost dispusă Biserica să continue asa de mult tortura lui Bruno ?
De ce le era frică ?
Dacă Bruno avea dreptate, atunci cărtile sacre si autoritatea Bisericii
erau puse sub semnul întrebării.
Într-un final, cardinalii Inchizitiei, si-au dat verdictul.
Te faci vinovat
de a pune la îndoială Sfânta Treime
si divinitatea lui Iisus Hristos,
de a crede că mânia lui Dumnezeu nu e eternă,
că toti vor fi salvati.
De a afirma existenta altor lumi.
Toate cărtile pe care le-ai scris
vor fi adunate si arse în piata Sf. Petru.
Înalt Prea Sfintia Ta, acesti opt ani de detentie,
mi-au dat mai mult timp de reflectie.
Si...
te dezici de ele ?
Iubirea si adoratia mea pentru Creator
mă inspiră în viziunea unei infinite Creatii.
Vei fi predat guvernatorului Romei
să iti administreze pedeapsa cuvenită
celor care nu se pocăiesc.
Se pare ca tie iti e mai frică
să dai sentinta decât îmi e mie să o aud.
La zece ani după martiriul lui Bruno,
Galileo s-a uitat primul printr-un telescop,
realizând ca Bruno a avut dreptate tot timpul.
Calea Lactee era compusă din nenumărate stele
invizibile cu ochiul liber,
si câteva din acele lumini de pe cer erau de fapt alte lumi.
Bruno nu era om de stiintă.
Viziunea sa despre cosmos a fost o presupunere norocoasă,
din cauză că nu a avut nici o dovadă să o sustină.
Ca mai toate presupunerile, s-ar fi putut dovedi la fel de bine a fi gresită.
Dar odată ce ideea a fost lansată,
le-a dat altora o tintă de atins.
Chiar numai pentru a o infirma.
Bruno a intuit imensitatea spatiului.
Dar nu a avut nicio bănuială despre uimitoarea imensitate a timpului.
Cum putem noi oamenii, care rar trăiesc mai mult de un secol,
să sperăm că vom întelege vasta întindere a timpului,
care este istoria cosmosului ?
Vârsta universului este de 13,8 miliarde de ani.
Pentru a ne imagina tot timpul cosmic,
să îl comprimăm într-un singur an calendaristic.
Calendarul cosmic începe pe 1 ianuarie cu nasterea universului nostru.
Contine tot ce s-a întâmplat de atunci,
si până acum,
unde pe calendarul nostru este miezul noptii de 31 decembrie.
La această scală, fiecare lună reprezintă aproape un miliard de ani.
Fiecare zi reprezintă aproape 40 de milioane de ani.
Să mergem înapoi cât de mult putem,
la primul moment al universului.
1 ianuarie, Big Bangul.
E cel mai îndepărtat timp pe care îl putem vedea înapoi...
deocamdată.
Întregul nostru univers a apărut de la un punct mai mic decât un singur atom.
Spatiul a explodat de la sine într-un incendiu cosmic,
lansând expansiunea universului,
dând nastere la toată energia
si la toată materia pe care o cunoastem astăzi.
Stiu că asta sună nebuneste,
dar sunt dovezi evidente prin observatie
care să sustină teoria Big Bangului.
Si care include procentul de heliu din cosmos
si strălucirea undelor radio rămase după explozie.
După expansiune universul s-a răcit,
si a fost întuneric timp de aproape 200 milioane de ani.
Gravitatia a adunat laolaltă nori de gaze si le-a încălzit
până când prima stea s-a aprins
în 10 ianuarie.
Pe 13 ianuarie, aceste stele au coagulat în prima, mică galaxie.
Aceste galaxii s-au amestecat si au format altele mai mari,
incluzând si Calea noastră Lactee,
care s-a format acum aproape 11 miliarde de ani,
în 15 martie al anului cosmic.
... Sute de miliarde de sori.
Care e al nostru ?
Încă nu s-a născut.
Va răsări din cenusa altor stele.
Vedeti acele lumini care licăresc ca flashurile unor paparazzi ?
Fiecare e o supernova,
o stea gigantică pe moarte.
Stelele mor si sunt născute în locuri ca acestea...
... un incubator stelar.
Ele condensează ca picăturile de apă
din nori gigantici de gaz si praf.
Ele se încălzesc atât de tare încât nucleele atomilor
fuzionează între ele
pentru a forma oxigenul pe care îl respirăm, carbonul din muschii nostri,
calciul din oasele noastre, fierul din sângele nostru,
toate au fost făurite
în inima fierbinte a unei demult apuse stele.
Tu, eu, toti...
suntem făcuti din materie stelară.
Această materie stelară este reciclată si îmbogătită,
iar si iar,
prin generatii succesive de stele.
Cât mai durează până la nasterea Soarelui nostru ?
Mult timp.
Nu va începe să strălucească
încă 6 miliarde de ani.
Ziua de nastere a Soarelui nostru este 31 august
pe calendarul nostru cosmic
acum 4,5 miliarde de ani.
Ca si celelalte planete ale Sistemului nostru Solar,
Pământul s-a format dintr-un disc de gaz si praf
care orbita nou-născutul Soare.
Coliziunile repetate au produs o sferă în crestere din fărâme.
Vedeti acel asteroid ?
Nu, nu acela.
Cel de acolo.
Existăm din cauză că gravitatia aceluia de lângă el
l-a împins 2.54 cm mai la stânga.
Ce diferenta ar putea face 2.5 cm
la scala Sistemului Solar ?
Un moment, si vei vedea.
Pământul a fost bombardat foarte tare
în primul lui miliard de ani.
Fragmente de sfărâmături s-au ciocnit si s-au coagulat,
până au format o sferă: Luna noastră.
Luna e un suvenir al acelei epoci violente.
Dacă ai fi stat pe Pământul de atunci
Luna ar fi fost de sute de ori mai strălucitoare.
Era de zece ori mai aproape atunci,
prinsă într-o îmbrătisare mult mai intimă a gravitatiei.
În timp ce Pământul se răcea, mările au început să se formeze.
Mareele erau de mii de ori mai înalte atunci.
De-a lungul mileniilor, frecările mareelor cu Pământul
au împins Luna mai departe.
Viata a început undeva pe aici,
21 septembrie,
acum 3,5 miliarde de ani pe mica noastră lume.
Încă nu stim cum cum a pornit viata.
Din tot ce stim noi,
ar fi putut veni din altă parte a Căii Lactee.
Originea vietii este una dintre cele mai mari mistere nerezolvate ale stiintei.
Aceasta este viata luând nastere,
evoluând toate recipientele biochimice
pentru ale sale incredibile activităti complexe.
Pe 9 noiembrie viata respiră, se miscă,
mănâncă, răspunzând la mediul înconjurător.
Detinem o grămadă din acei microbi pioneri.
Oh, da... si încă un lucru.
Ei de asemeni au inventat: sexul.
Decembrie 17 a fost o zi pe cinste.
Viata în mare, a prins aripi cu adevărat,
a explodat într-o diversitate
de plante si animale mai mari.
Tiktaalik a fost unul dintre primele animale care s-au aventurat pe uscat.
Trebuie să se fi simtit ca si cum ar fi vizitat altă planetă.
Păduri, dinozauri,
păsări, insecte,
toate au evoluat în ultima săptămână din decembrie.
Prima floare...
si-a deschis petalele pe 28 decembrie.
Asa cum aceste păduri au crescut si au murit
si s-au scufundat sub suprafată,
rămăsitele lor s-au transformat în cărbune.
300 de milioane de ani mai târziu,
noi, oamenii ardem acel cărbune pentru a ne pune
în miscare si a ne primejdui civilizatia.
Vă amintiti acel asteroid în urma cu ceva timp la formarea Sistemului Solar...
cel care a fost deviat putin la stânga ?
Ei bine, iată-l că soseste.
Este 6:24, dimineata, în 30 decembrie în calendarul nostru cosmic.
Pentru mai mult de o sută de milioane de ani,
dinozaurii au fost stăpânii Pământului,
în timp ce strămosii nostri: micile mamifere,
erau fugărite si umilite.
Asteroidul a schimbat tot.
Să presupunem că nu ar fi fost deviat deloc.
Ar fi ratat Pământul cu totul,
si din câte am sti noi, dinozaurii ar fi încă aici,
dar noi nu.
Este un bun exemplu al riscului extrem,
al sansei naturii, al existentei.
Universul are deja mai mult de 13,5
miliarde vechime
Dar încă niciun semn de noi.
În vastul ocean al timpului pe care acest calendar îl reprezintă,
noi oamenii am evoluat numai în ultima oră
a ultimei zile ale anului cosmic.
11:59 si 46 secunde.
Toată istoria care e consemnată ocupă numai ultimele 14 secunde,
si orice persoană de care ati auzit vreodată,
a trăit undeva acolo.
Toti acei regi si bătălii, migratii si inventii,
războaie si iubiri, totul din cărtile de istorie
s-au întâmplat aici, în ultimele secunde
ale calendarului cosmic.
Dar dacă vrem să explorăm
un asemenea rezumat al timpului cosmic
va trebui să schimbăm scala.
Noi suntem noi sositi în cosmos.
Istoria noastră proprie, începe doar în ultima noapte a anului cosmic.
E 9:45 în noaptea Anului Nou.
Acum 3,5 milioane de ani,
strămosii nostri au lăsat aceste urme.
Ne-am ridicat în picioare si ne-am despărtit de ei.
Odată ce am stat pe două picioare,
ochii nostri nu au mai fost fixati în jos către pământ.
Acum eram liberi să ne uităm în sus cu uimire.
Cea mai mare parte a existentei umane,
să zicem ultimele 40.000 de generatii,
am fost rătăcitori,
trăind în cete mici de vânători si culegători,
făcând unelte, controlând focul,
denumind lucruri,
toate în ultima oră a calendarului cosmic.
Pentru a afla ce se întâmplă în continuare, trebuie să schimbăm iar scala
să vedem ultimele minute ale ultimei nopti
din anul cosmic.
11:59.
Suntem asa tineri pe scala timpului universului
încât n-am început să pictăm primele noastre picturi
decât în ultimele 60 de secunde ale anului cosmic,
numai acum 30.000 de ani.
Atunci este momentul când am inventat astronomia.
De fapt, noi toti suntem descendenti ai astronomilor.
Supravietuirea noastră, depindea de stiinta de a citi stelele
pentru a prevedea venirea iernii
si migrarea turmelor sălbatice.
Si apoi, acum 10.000 de ani,
a avut loc o revolutie în modul nostru de viată.
Strămosii nostri au învătat cum să modeleze mediul înconjurător,
au domesticit animale si plante sălbatice,
cultivând pământuri si stabilindu-se.
Asta a schimbat tot.
Pentru prima oară în istoria noastră,
am avut mai multe lucruri decât puteam căra.
Aveam nevoie de un mod de a tine evidenta lor.
La 14 secunde de miezul noptii,
sau acum 6.000 de ani, am inventat scrisul.
Si nu a durat mult până am început să notăm mai mult decât banitele cu cereale.
Scrisul, ne-a permis să ne salvăm gândurile
si să le trimitem mai departe în spatiu si timp.
Semne subtiri pe o plăcută de lut
au însemnat pentru noi învingerea mortii.
A socat lumea.
Moise a fost născut acum 7 secunde.
Buda, acum sase secunde.
Iisus, acum 5 secunde.
Mohamed, acum 3 secunde.
Nu erau nici măcar două secunde când, de bine sau de rău,
cele două jumătăti ale Pământului s-au descoperit una pe alta.
Si numai în ultima secundă
a calendarului cosmic am început să folosim stiinta
pentru a dezvălui secretele si legile naturii.
Metoda stiintifică e asa puternică
încât în numai 4 secole,
ne-a luat de la prima privire a lui Galileo printr-un telescop
să ne lăsăm urmele pasilor pe alta lume: Luna.
Ne-a permis să ne uităm prin spatiu si timp
să descoperim unde si când suntem în cosmos.
Noi suntem o cale pentru cosmos pentru a se cunoaste pe sine.
Carl Sagan a fost gazda primului voiaj prin cosmos
acum o generatie.
A fost cel mai de succes purtător de cuvânt al stiintei
al secolului 20,
dar, a fost mai întâi de toate un om de stiintă.
Carl a contribuit enorm
la cunoasterea noastră, a planetelor.
A prezis corect existenta lacurilor de metan
pe luna gigantică a lui Saturn, Titan.
El a arătat că atmosfera Pământului primitiv
trebuie să fi continut puternice gaze cu efect de seră.
El a fost primul care a înteles că schimbările sezoniere de pe Marte
sunt cauzate de furtunile de nisip.
Carl a fost pionier
în căutarea vietii
si a inteligentei extraterestre.
A jucat un rol major în fiecare misiune spatială importantă
în explorarea Sistemului Solar în timpul primilor 40 de ani
ai erei spatiale.
Dar asta nu e tot ce a făcut.
Aceasta este agenda proprie a lui Carl Sagan din 1975.
Cine eram eu atunci ?
Eram doar un pusti de 17 ani din Bronx.
Cu vise de a deveni om de stiintă,
si cumva cel mai faimos astronom al lumii si-a găsit timp
să mă invite la Ithaca în nordul statului New York,
si să petreacă o sâmbătă cu mine.
Îmi amintesc acea zi în care ningea ca si cum ar fi fost ieri.
M-a luat din statia de autobuz
si mi-a arătat laboratorul lui de la Universitatea Cornell.
Carl s-a întors în spatele biroului lui si mi-a dat un autograf pe această carte.
Pentru Neil, un viitor astronom.
Semnat, Carl.
La sfârsitul zilei, m-a dus înapoi în statia de autobuz.
Ningea si mai tare.
Si-a scris numărul de telefon... numărul de acasă...
pe o bucată de hârtie si mi-a zis: "Dacă autobuzul rămâne blocat,
sună-mă si vei petrece noaptea la mine acasă cu familia mea".
Am stiut deja că vreau să devin om de stiintă,
dar în acea după-amiază, am învătat de la Carl
ce fel de om vreau să devin.
Mie mi-a mers la suflet si la nenumărati altii.
Inspirându-ne pe multi dintre noi să studiem, să predăm si să facem stiintă.
Stiinta este un proiect cooperativ,
care se întinde de-a lungul generatiilor.
Este predarea unei stafete de la profesor la student... la profesor,
o comunitate de minti ce ajunge înapoi până în antichitate si înainte către stele.
Acum, vino cu mine.
Călătoria noastră abia începe.
Corecturile subtitrării initiale, ce apartine lui Nea Ion mail:"neaion@yahoo.com",
au fost făcute de Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Adaptarea Bubuloimare