Trebuie să murim ?
Oare există fiinte în cosmos care trăiesc pentru totdeauna,
plutind într-o călătorie nesfârsită,
mai jos de râul timpului ?
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
Înaintasii nostri au marcat trecerea timpului,
cu ajutorul Lunii si stelelor.
Dar au fost oameni care au trăit odată aici,
cam cu 5.000 de ani în urmă,
care au început să împartă timpul
în mici intervale de ore si minute.
Ei au numit acest loc: Uruk.
Noi îl numim: Irak.
Face parte din Mesopotamia, terenul dintre râurile Tigru si Eufrat.
Orasul a fost inventat aici.
Si una din cele mai glorioase victorii ale umanitătii a fost câstigată,
în necontenita bătălie împotriva timpului.
În acest loc am învătat să scriem.
Moartea nu mai putea să ne facă muti.
Si scrisul ne-a dat puterea
să trecem peste milenii
si să vorbim celor vii.
Nimeni nu a vorbit vreodată
de-a lungul râului întins al timpului
decât această printesă akkadiană,
fiica primului împărat din istorie,
si preoteasa Lunii: Enheduanna.
Nu e vorba de faptul că a scris poezii,
dar Enheduanna a făcut ceva
ce nimeni dinaintea ei nu a făcut,
ea si-a semnat numele pe ce a scris.
Ea este prima persoană de la care putem spune
că stim cine a fost,
si ce a visat.
A visat că păsea printr-o Poartă Minunată.
Iată un gând pe care Enheduanna l-a trimis
peste mai mult de 4.000 de ani, către tine.
Este din munca ei intitulată:
Doamna cu Inima Mare.
Innana, planeta Venus,
zeita iubirii, va avea un mare destin
prin parcursul întregului univers.
... prin parcursul întregului univers.
Si Uruk e de asemenea un loc unde povestea epică
a "Călătoria Eroului" a fost scrisă.
Înainte de Batman, Luke Skywalker,
Odysseus, înainte de ei toti
aici era un om numit Ghilgames,
care a plecat de acasă în căutarea biruirii timpului.
Ghilgames căuta imortalitatea.
A căutat peste tot,
a dobândit întelepciunea complet descoperită, a ceea ce a fost ascuns.
El a adus înapoi povestea timpurilor înainte de Marea Inundatie (Potop).
A construit Zidul din Uruk,
căruia niciun viitor rege nu se va împotrivi.
Citeste povestea a acelui om Ghilgames,
un erou născut în Uruk,
care a trecut prin toate tipurile de suferintă.
Cine a trecut oceanul,
în largul mărilor, la fel de departe ca răsăritul;
cine a cercetat marginile Pământului,
în căutarea vietii eterne.
În călătoriile sale,
Ghilgames a întâlnit un om întelept numit Utnapishtim,
care i-a spus povestea inundatiei care a distrus lumea,
si cum unul din zei l-a instruit pe Utnapishtim
să facă o arcă pentru a-si salva familia si animalele.
Cea mai veche legendă de supravietuire în urma unei inundatii
a fost scrisă în Mesopotamia,
cu mii de ani înainte de a fi respusă povestea lui Noe din Vechiul Testament.
Deci, poti spune că Ghilgames
si-a îndeplinit dorinta sa de imortalitate.
Încă citim Epopeea lui Ghilgames,
si cu fiecare cititor, el trăieste din nou.
Si toti acei eroi si supereroi care au venit mai apoi,
urmăresc pasii a primei călătorii ale eroului,
un alt tip de imortalitate;
o poveste trimisă de la o civilizatie la alta
de-a lungul a mii de ani.
Dar însăsi viata ne trimite povestile sale proprii, peste miliarde de ani.
Este un mesaj pe care fiecare dintre noi îl poartă în interior,
înscris în toate celulele corpurilor noastre,
în limba pe care tot ce trăieste pe Pământ, o poate citi.
Codul genetic este scris într-un alfabet
care contine doar patru litere.
Fiecare literă este o moleculă alcătuită din atomi;
fiecare cuvânt este format din trei litere.
Fiecare vietuitoare este o capodoperă,
scrisă de natură si modificată de evolutie;
instructiile complicate pentru alergare si reproducere, ale masinăriei vietii.
Mesajul esential al vietii
a fost copiat si recopiat de mai mult de 3 miliarde de ani.
Dar de unde vine acel mesaj ?
Nimeni nu stie.
Poate că a început la o mică adâncime, un ochi de apă însorit, cam asa.
Cumva, moleculele bogate în carbon
începeau să folosească energie, pentru a se copia între ele.
Câteva soiuri erau bune să copieze,
si aveau mai multi urmasi.
Moleculele competitive devenise mai complicate.
Evolutia si viata în sine, au fost în curs de desfăsurare
Sau poate viata a început în căldura arzătoare a deschizăturii vulcanice din adâncul mării.
Sau este posibil ca viata să fi venit pe Pământ
ca un autostopist ?
Dă-mi voie să-ti zic o poveste
despre un călător din altă lume.
Pacea din satul egiptean Nakhla,
aproape de Alexandria,
a fost întreruptă brusc într-o dimineata din iunie 1911.
În acest meteorit a fost scris
un mesaj de pe altă planetă.
Dar au trecut 70 de ani pentru
ca cineva să-l poată citi.
În 1976,
NASA a lansat a nava spatială "Viking II" către Marte.
Carl Sagan ne-a adus aici
în călătoria noastră originală prin cosmos.
CARL SAGAN: Noi am găsit că aerul de pe Marte
are densitatea cu mai putin de un procent fată de al nostru,
si este alcătuit în mare parte din dioxid de carbon.
Aici erau cantităti mici de azot,
argon, vapori de apă si oxigen.
Câtiva ani mai târziu,
când oamenii de stiintă s-au gândit să analizeze gazele
blocate în meteoritul din Nakhla,
si a altor tipuri din clasa lui,
ei au găsit o izbitoare similitudine:
marea majoritate de meteoriti
sunt fragmente de asteroizi.
Dar tipul acela care a căzut în Nakhla, pe Pământ,
putea veni doar dintr-un loc...
Marte.
Bun venit pe Marte.
Cu miliarde de ani în urmă, un vulcan a erupt aici
si lava lui s-a uscat, devenind rocă solidă.
Sute de milioane de ani mai târziu,
această zonă a fost inundată cu apă.
Si la mult timp după acea inundatie,
un asteroid de mărimea lui "Rock of Gibraltar"
a zdrobit suprafata lui Marte,
făcând un crater urias.
Multe din rămăsite, au fost aruncate înapoi în spatiu,
care au orbitat Soarele, până când gravitatia l-a atras
de la planeta sa Marte, unul din bolovani, abătându-se către o coliziune cu Pământul.
Venirea sa, a zguduit putin satul din Nakhla.
Meteoritii de tipul celui care a lovit Nakhla
sunt vehicule ale sistemului tranzitoriu interplanetar
care trimite roci între planete.
Asemenea meteorit poate adăposti în sigurantă o încărcătură microscopică
care însământează viata,
o arcă interplanetară.
Multe roci sunt poroase, pline cu ascunzisuri si crăpături,
unde viata se poate aseza deoparte.
Noi stim că unii microbi pot supravietui
unor medii neprielnice din spatiu.
De exemplu, ia acesti indivizi.
Acesti microbi au petrecut un an si jumătate,
călătorind în afara Statiei Spatiale Internationale,
expuse la temperaturi extreme,
vid si radiatia din spatiu.
Si câtiva din ei, erau încă în viată si miscau când au fost adusi înapoi pe Pământ.
Chiar si mai uimitoare, sunt aceste creaturi,
trezite din somnul mortii de opt milioane de ani.
Ele erau înghetate în gheata Antarcticii
milioane de ani înaintea ca specia noastră să fi existat.
Si ei încă sunt în viată.
Dacă viata poate rezista greutătilor spatiului
să îndure timp de milenii,
si apoi să umble prin sistemul interplanetar
dintr-o lume în alta.
Este o bună miză, faptul că înaintasii nostri microbieni
au trăit ceva timp, în spatiu.
De ce gândim asa ?
Pământul e de 4.5 miliarde de ani.
Pentru prima parte a vietii sale,
niste asteroizi uriasi, bombardau planeta la fiecare milion de ani.
Cele mai violente impacturi au vaporizat oceanele,
până si roca topită de la suprafată.
Fiecare asemenea coliziune ar fi putut
steriliza complet planeta
pentru mii de ani.
Dar noi stim de la fosilele din roci
că aceste bacterii au evoluat pe Pământ
în timpul perioadei de formare.
Deci, cum poate viata supravietui la o asemenea serie letală de lovituri ?
Ori de câte ori unul din acei mari asteroizi
loveau Pământul, suflul exploziei din exteriorul craterului,
au aruncat milioane de bolovani în spatiu.
Multe din acele roci au cărat bacterii vii înăuntru.
Multe din acele vietuitoare puteau trăi în spatiu,
în timp ce toate cele care au rămas pe Pământ ar fi fost prăjite.
Câteva sute de ani de la fiecare impact,
Pământul poate fi răcit suficient
pentru ca apa să condenseze în oceane.
Planeta poate fi locuită din nou.
Între timp, multe din rocile lansate în spatiu
ar fi orbitat Soarele.
Unele din ele pot reîntâlni Pământul,
reintrând în atmosferă ca meteoriti,
si să transmită pretioasa încărcătură a vietii
re-însământând planeta...
ca arca lui Noe.
Ceea ce înseamnă că nu trebuie ca viata
să înceapă din nou de la zero, după fiecare catastrofă.
Va continua de unde a rămas...
Când Sistemul Solar era tânăr,
Venus, semăna probabil mai mult cu Pământul,
cu oceane, poate chiar si viată.
Venus, Pământul, Marte, toate au schimbat roci între ele
prin impacturile asteroizilor.
Oare viata pe Pământ are urme
de la călătoriile interplanetare făcute în trecutul îndepărtat ?
Cum se face că acei câtiva microbi pot supravietui
radiatiilor intense si a vidului din spatiu ?
Aceste conditii nu există în mod natural pe Pământ.
Poate acele vietuitoare ne spun
că înaintasii lor au supravietuit în aceleasi conditii în spatiu,
acum câteva milioane de ani în urmă.
Deci noi stim că acei microbi pot umple acea piatră
si să supravietuiască călătoriei de la o planetă la alta.
Dar despre o călătorie de la o stea la alta o experientă interstelară ?
Păpădia.
Cam cu 30 de milioane de ani în urmă,
si-a dezvoltat o altă modalitate de a trimite propriul mesaj al vietii
prin spatiu si timp.
Fiecare răsad este un mic parasutist,
plutind în vânt,
riscând totul pentru un loc sigur în care să aterizeze.
Curentii ascendenti le pot purta mai sus în aer.
O păpădie poate călători zeci, posibil sute de kilometri
chiar si pe deasupra lantului muntos.
Evolutia a format-o într-o excelentă masină de zbor.
Sământa este un alt tip de arcă,
asigurând supravietuirea speciei sale
prin parcurgerea curentilor atmosferei, către porturi sigure.
Fiecare sământă, poartă în ADN-ul ei o poveste,
caracterul si destinul următoarei păpădii,
viata propagându-se prin repetarea povestii sale.
Este posibil ca viata să reziste călătoriei
de la o stea la alta ?
Stelele sunt cam de un milion de ori mai depărtate
una de alta, decât sunt planetele.
Spatiul este atât de întins, încât i-ar putea lua miliarde de ani
unei pietre de pe Pământ
ca să lovească o planetă din jurul altei stele.
Niciun microb, niciodată nu ar putea rezista
radiatiilor cosmice atât de mult timp.
Dar aici este un scenariu plauzibil
pentru cum se poate răspândi viata de la un sistem solar la altul.
Stelele Căii Lactee sunt atrase de gravitatie
în enormele orbite ale lor din jurul centrului ei.
Soarelui nostru, de exemplu,
îi ia cam 225 de milioane de ani pentru a completa o singură orbită.
În timpul fiecărei evolutii în jurul galaxiei,
sistemul solar va trece prin doi sau trei
nori interstelari gigantici,
fiecare din ei având multi ani-lumină de parcurs.
Galaxiile, sunt "masinării creatoare de lumi".
Calea Lactee are peste 100 de nori giganti,
un loc unde gazul si praful condensează
pentru a forma stele si planete noi.
În călătoriile sale prin Calea Lactee,
Soarele nostru, este acompaniat nu doar de planetele sale,
dar de asemenea si de trilioane de comete îndepărtate.
Când Sistemul nostru Solar va trece printr-un nor interstelar,
gravitatia norului masiv
va agita cometele din exterior.
Unele comete, vor fi aruncate afară
în spatiul dintre stele.
Unele vor plonja în interior,
căzând spre Soare.
Si unele din ele se pot ciocni cu alte planete.
Viteza uriasă a impactului a unei comete cu o planetă din rocă
va arunca bolovani în spatiu, precum rachetele.
Dacă acea planetă, s-ar întâmpla să fie locuită,
multe din acele roci vor căra pasagerii
microbii vii.
După mii de ani,
fragmentele rocilor ejectate de pe Pământ
pot cădea ca meteoritii în atmosferele nou-născutelor planete
din norul interstelar.
Dacă s-ar întâmpla ca microbii pasageri
să ajungă în contact cu apa,
ei pot reînvia si să se reproducă.
Poate că asa viata si-a revenit
în mediile neprielnice.
Stelele născute din nor,
împrăstie semintele vietii
printre nou-născutele lumi ale altor stele.
Acele lumi noi, acum atinse de viată,
pot părăsi atunci norul din care s-au născut
si să meargă în drumurile lor separate.
În cele din urmă, stelele lor vor căra cu ele seminte
prin norii interstelari,
unde ele pot însământa încă multe alte lumi.
Imaginează-ti acest proces repetat de la o lume la alta,
fiecare purtând viata către celelalte.
Viata se poate propaga atunci, ca o lentă reactie în serie,
prin întreaga galaxie.
Cam asa se poate spune despre cum viata a ajuns pe Pământ.
Noi nu stim cu sigurantă.
Sunt pe aici pe undeva alte vietuitoare ca noi ?
Îsi pun si ele aceleasi întrebări ?
Au aceleasi temeri ca noi ? Ei au eroi si aventurieri ?
Dacă ei există, unde sunt atunci ?
Cum îsi pot face simtită prezenta ?
Cum ne-am anuntat prima dată prezenta în galaxie ?
Era în 1946, anul de după sfârsitul celui de-al II-lea Război Mondial.
Imaginatia vie
a HG Wells si Buck Rogers
nu au pus la cale o mai mare experientă fantastică
decât inginerii armatei
în laboratorul lor din Belmar, New Jersey.
Acesta deschide posibilităti nelimitate
pentru experimentele interstelare.
Inginerii americani
au trimis un fascicul de unde radio către Lună,
si au putut detecta ecoul său.
Ei au numit acest experiment: Proiectul Diana.
Era primul mesaj interstelar
trimis vreodată de specia noastră: o ciudată bătaie de clopot.
În cazul în care se permite domnia liberă a imaginatiei,
multe posibilităti viitoare vor apărea.
Nave spatiale, care să transporte pasageri
la mii de kilometri pe oră,
pot fi controlate
si poate avea loc o comunicare
cu ai săi călători,
pentru că noi stim acum că atmosfera Pământului poate fi străpunsă.
Călătorind cu viteza luminii,
durează doar peste o secundă
pentru o undă radio să ajungă pe suprafata Lunii.
Dar extinderea frontului de undă este mult mai mare decât Luna.
Multe din unde, trec pe lângă ea,
dar partea centrală, se întoarce.
După un dus-întors, timpul parcurs de 2,5 secunde,
va atinge planeta noastră.
Proiectul Diana a transmis
o serie de unde radio puternice
una la fiecare patru secunde
ca să "atingă" Luna.
Părtile care au trecut pe lângă Lună, încă mai călătoresc.
Era doar începutul.
După al II-lea Război Mondial,
statiile de televiziune au înflorit peste tot în Statele Unite,
si în alte părti ale lumii.
Mesajul proiectului Diana
si radioul FM, televiziunea si semnalele radar
ale secolului 20
toate se miscă în exterior cu viteza luminii.
Aceste transmisii fac o întinsă sferă de unde radio,
extinzându-se dinspre Pământ în toate directiile.
Poti spune că lumea noastră
răspândeste povesti.
Înaintasii nostri au gravat Epopeea lui Ghilgames
pe tăblite de lut,
trimitând acea povestire în viitor.
Noi am codat povestile noastre în unde radio
si le-am trimis în spatiu.
Ele acoperă un an-lumină,
de 9.4 trilioane de kilometri
pentru fiecare an de când ele au fost trimise.
Trimitem povestile noastre în spatiu
de peste 70 de ani.
Vârful acestor semnale
au atins deja
mii de planete ale altor stele.
Dacă în oricare din aceste lumi au în
civilizatia lor, telescoape cu unde radio,
ei pot deja să stie că noi suntem aici.
Dacă si alte lumi trimit povestile lor în spatiu ?
Încă din 1960, noi ascultăm
după semnale radio extraterestre
fără să se audă prea mult, precum acele clopote.
Dar căutările noastre sunt sporadice si limitate la anumite părti din cer.
Din ceea ce stim,
e că poate am ratat un semnal străin,
uitându-ne în locul nepotrivit
la timpul nepotrivit.
Noi ascultăm doar o minusculă fractiune
a stelelor din galaxia noastră.
Si mai poate fi aici încă o problemă...
noi suntem într-o oarecare măsură,
prizonieri în propriul nostru moment de timp
si de limitele tehnologiei noastre.
Radioul si televiziunea
pot fi doar o scurtă fază trecătoare
în dezvoltarea noastră tehnologică.
Când ne imaginăm civilizatiile extraterestre
cum emit semnale cu telescoape radio,
suntem cu ceva mai diferiti decât generatiile anterioare
care-si imaginau cum trimit obuze de tun către Lună ?
Civilizatiile chiar si putin mai avansate decât a noastră
poate au trecut deja
la un alt tip de comunicare,
unul pe care încă nu l-am descoperit
sau măcar să ni-l imaginăm.
Poate mesajele lor
se învârt pe lângă noi în acest moment,
dar ne lipsesc mijloacele ca să le putem percepe,
la fel ca înaintasii nostri,
până la mai mult de un secol în urmă,
ar putea fi uitate cele mai urgente semnale radio
dintr-o altă lume.
Dar aici este o altă posibilitate îngrijorătoare:
civilizatiile, ca orice alte vietuitoare,
pot trăi atât de mult înainte să piară
prin cauze naturale sau violentă,
sau prin autorănire.
Fie că am contactat sau nu
o viată străină inteligentă
poate depinde de întrebarea critică:
Cum se asteaptă o civilizatie ca să fie viata ?
Din timpul Enheduannei,
prima persoană care putea scrie,
civilizatia era deja de mai mult de 1.000 de ani.
Dar astăzi, orasul ei glorios este o pustietate aridă.
Cu ce s-a gresit ?
O problemă au fost aproape nesfârsitele războaie
între orasele din Mesopotamia,
care distrugeau continuu realizările lor.
Ei au glorificat cuceririle militare
si într-un final au devenit victimele lor.
O altă cauză a declinului
era priceperea lor tehnică
care a invadat întelegerea lor despre natură.
Sistemele ingenioase de irigatie, care au fost la baza
marilor civilizatii din Mesopotamia
au avut consecinte neasteptate:
apa canalizată către terenurile agricole în fiecare an
s-a evaporat si a rămas în urmă sarea ei.
Peste generatii, sarea acumulată
a început să distrugă culturile agricole.
Si apoi, cam în 2.200 î.E.N.
nu mult după timpul Enheduannei,
a lovit dezastrul,
o secetă de adevărate epici proportii,
a durat pentru multe decenii.
Ploile s-au oprit, culturile s-au uscat,
si aici era foamete si haos.
Au invadat barbarii.
Străzile multor cetăti erau pline de morti.
Aici poate fi doar o explicatie:
Enlil, zeul suprem,
s-a mâniat pentru că unul din templele sale
a fost distrus.
Oamenii din Mesopotamia nu puteau sti
că o asemenea secetă a lovit
si alte civilizatii: din Egipt,
Grecia, India, Pakistan si China.
Toti zeii de pe Pământ
trebuia să fi fost foarte supărati în legătură cu ceva.
Prin toată ingeniozitatea lor,
oamenii acelor civilizatii
nu au bănuit că se confruntau
cu o schimbare bruscă de climat.
3.000 de ani mai târziu, climatul
s-a putut schimba brusc pentru o altă civilizatie glorioasă,
aceasta din America Centrală.
În momentul lor de vârf,
civilizatia Mayasă a pierit,
fiind nimicită de o serie de secete cumplite
de-a lungul unui secol.
Noi încă mai ducem cu noi
ecoul acestor civilizatii dispărute
în limbajele noastre si în miturile noastre.
Astăzi, noi avem o singură civilizatie globală.
Pentru cât timp va trăi ?
Sunt multe feluri pentru ca o civilizatie să moară.
Să începem cu cele pentru care noi nu suntem capabili să facem prea multe.
Această supernova este la 1.000 de ani-lumină.
Dacă era mai aproape, cam...
la mai putin de 30 de ani-lumină de Pământ,
radiatia cosmică ar putea sfâsia
zona protectivă de ozon a atmosferei
si să distrugă civilizatia noastră.
Din fericire pentru noi, niciuna din stelele care ne-ar putea dăuna
nu vor deveni o supernova în următoarele câteva milioane de ani.
Cam la fiecare milion de ani,
un super vulcan erupe undeva pe Pământ.
Ultima dată s-a întâmplat acum 74.000 de ani,
pe insula din Sumatra,
în ceea ce este acum Indonezia.
A aruncat de sute de ori mai multă piatră,
cenusă si gaze toxice
decât orice vulcan înregistrat în istorie.
Roca topită care a erupt din crusta Pământului,
a lăsat acest crater de 100 kilometri lungime,
acum fiind un lac.
Vulcanul Toba a trimis mai mult de 965 de kilometri cubi
de rocă pulverizată înspre cer.
Vântul purta cenusa vulcanică spre vest, deasupra Indiei,
unde s-a lăsat ca o pătură sufocantă
pe subcontinent.
Eruptia a încărcat atmosfera superioară
cu gaze sulfuroase.
Rezultatul, a fost o ceată globală
care bloca o mare parte din razele solare
care ajungeau pe suprafată pentru cel putin cinci ani.
Era ca o zi înnorată lungă de cinci ani.
Asa numita "iarnă vulcanică"
seamănă cu "iarna vulcanică", dar fără radiatii.
Temperaturile scad peste tot.
Plantele si animalele îngheată chiar si la tropice,
murind într-un număr enorm.
Dar viata este rezistentă.
Doar câteva specii sunt conduse la extinctie.
Unul din înaintasii nostri din centrul Indiei,
a ascutit această lamă de piatră
cu mult înainte de eruptia din Toba.
Si această lamă,
era una din zecile care au fost găsite
în stratul de sol, deasupra particulelor vulcanice.
Asta ne spune că unii mesteri de unelte,
chiar si în zona direct afectată de vulcan,
au reusit să supravietuiască cataclismului.
Dar populatia globală umană
trebuie să fi scăzut înainte de a-si reveni.
Dacă o eruptie ca aceasta s-ar întâmpla mâine,
civilizatia noastră va fi îngenunchiată,
desi specia umană ar supravietui.
Îmi imaginez că tehnologia noastră
peste câteva sute de ani
ne va permite să prevedem
energia super vulcanului amenintător
înainte de a exploda.
Am putea folosi acea energie pentru scopurile noastre proprii.
Cam la fiecare milion de ani, un mic asteroid
se ciocneste cu Pământul, cauzând o cantitate similară devastării.
Cu stiinta si tehnologia noastră de acum,
noi deja stim cum să prevenim impactul unui asteroid.
L-am putea vedea venind cu ani de zile înainte,
si putem trimite o navă spatială acolo
ca să-l deviem pe o altă orbită.
Cu tehnologia de peste o sută de ani,
am putea chiar să fim capabili să diminuăm efectele mortale
ale supernovelor asupra atmosferei Pământului.
Dar ce se întâmplă
când pericolul civilizatiei, este invizibil ?
Când nimeni nu îl poate vedea venind ?
Începând de la Columb,
invadatorii europeni asupra americanilor
aveau o armă secretă despre care nici ei nu stiau nimic.
Ei au purtat bacterii si virusi, pentru boli mortale, precum variola,
la care americanii originali, nu au fost niciodată expusi.
Europenilor, le plăceau să creadă
că datorită valorii lor si superioritătii armelor
si culturii, au reusit să câstige Noua Lume.
Cuceritorii reali erau
armatele de patogeni care au luat-o înainte
ca să infecteze si să omoare nouă din zece, din toti Indienii din America de Nord, Centrală si de Sud.
Marile civilizatii ale Lumii Noi
au fost nimicite sub nemiloasa invazie a microbilor.
Fără această armată invizibilă,
Cortez si cei care l-au urmat,
nu ar fi avut niciodată vreo sansă.
Dar despre civilizatiile autodistructive ?
Sistemele noastre economice au fost formate când planeta
si aerul său, râurile, oceanele, terenurile,
toate păreau infinite.
Ele au evoluat cu mult după ce am văzut prima dată Pământul
ca pe un organism micut asa cum este de fapt
Sunt toate la fel, într-un cuvânt...
acestea sunt conduse de profit,
si prin urmare sunt concentrate din nou pe câstiguri pe termen scurt.
Sistemele economice predominante,
indiferent de ideologiile lor,
nu au construit mecanisme
pentru protejarea urmasilor nostri
chiar si a celor de peste 100 de ani,
să nu mai vorbim de 100.000.
Într-un cuvânt, suntem departe
de oamenii din Mesopotamia antică.
Spre deosebire de ei, noi întelegem ce se întâmplă în lumea noastră.
De exemplu, noi pompăm gaze de seră
în atmosfera noastră, la o rată nemaivăzută pe Pământ
de milioane de ani.
Si consensul stiintific afirmă
că destabilizăm climatul nostru.
Cu toate acestea pare că civilizatia noastră este prinsă în negare;
un fel de paralizie.
Este o deconectare dintre ceea ce stim si ceea ce facem.
Fiind capabili să ne adaptăm comportamentul nostru la provocări
este o definitie a inteligentei, asa cum o stiu.
Dacă marea noastră inteligentă este atribuită speciilor noastre,
atunci ar trebui să o folosim,
la fel cum toate vietuitoarele îsi folosesc avantajele distinctive
ca să asigure prosperitatea puilor,
si să transmită ereditatea lor,
si că acea fabrică a naturii care ne sustine, să fie protejată.
Inteligenta umană este imperfectă cu sigurantă,
si recent apărută.
Usurinta cu care se poate vorbi: frumos, tipător,
sau distrugător de altii cu porniri determinate,
câteodată ei însisi deghizati ca luminati, este îngrijorător.
Dar dacă inteligenta noastră este unicul avantaj,
trebuie să învătăm ca să o folosim mai bine.
Să o ascutim.
Să-i întelegem limitele si defectele.
Să o folosim asa cum felinele se pitesc înainte de a lovi,
asa cum betele mergătoare folosesc camuflajul,
Să o avem ca o unealtă pentru supravietuirea noastră.
Dacă facem asta, noi putem rezolva
aproape orice problemă pe care probabil o vom confrunta
în următorii 100.000 de ani.
Acum am ajuns într-un loc
unde visele antice ale imortalitătii
si astrofizica modernă, converg.
Uriasele galaxii eliptice
sunt ceva ca... Florida,
unde pot fi găsite cele mai bătrâne stele ale universului.
Aceasta este o stea pitică rosie,
mai mică si mai slabă decât Soarele nostru.
Piticele rosii sunt de departe cele mai abundente stele din cosmos.
Spre deosebire de Soare, care este la jumătatea drumului,
de 10 miliarde de ani de viată,
piticele rosii vor continua să furnizeze lumină si căldură
planetelor lor, pentru trilioane de ani.
Sunt de sute de ori mai longevive
decât vârsta actuală a universului.
Ce ar putea fiintele inteligente să facă
dacă ar fi avut o eternitate ca să-si dezvolte întelegerea universului ?
Poate ele ar putea învăta cum să deschidă scurtături
în fabrica spatiu-timp,
să călătorească între galaxii
mai rapid decât viteza luminii.
Poate că ei ar crea întregi universuri noi
ca niste experimente artistice sau stiintifice.
Desigur, niciunul sau cel putin niciunul de pe Pământ,
nu stie cum este imortalitatea.
În cazul în care se permite domnia liberă a imaginatiei...
Dar cum rămâne cu noi ?
Cum va fi propriul nostru viitor ?
Cum va arăta Calendarul Cosmic în următoarele 14 miliarde de ani ?
Dacă originalul Calendar Cosmic
ar include tot timpul de la nasterea universului
până în acest moment...
cum ar arăta Calendarul cosmic pentru următoarele 14 miliarde de ani ?
La fel ca si Calendarul Cosmic din trecut,
fiecare lună din viitorul calendar
ar fi egală cu un miliard de ani;
fiecare zi, câteva 40 de milioane.
Stiinta, ne dă posibilitatea să prezicem
anumite evenimente astronomice
în viitorul îndepărtat de neimaginat:
de exemplu, moartea Soarelui.
Cam în 5 miliarde de ani,
steaua noastră, va fi epuizat hidrogenul
fiind combustibilul nuclear care o alimentează,
devenind o uriasă rosie.
Stiu că sună deprimant,
dar dacă ne folosim inteligenta, urmasii nostri
din viitorul îndepărtat vor fi plecat de mult timp
din lumile pierdute ale Soarelui.
Cine stie ?
Evenimentele umane implică prea multe variabile,
prea multe incertitudini,
pentru a se face declaratii stiintifice despre viitorul nostru.
Dar încă mai putem visa.
Următoarea eră de aur a realizării umane
începe aici si acum:
Ziua Anului Nou din următorul an cosmic.
În prima zecime de secundă,
noi ducem viziunea unui punct pal si albastru în inimă,
si învătăm cum să împărtim această micută lume, cu fiecare.
Ultimul motor cu ardere internă
este dus într-un muzeu,
ca efect al schimbării climaterice, inversate si diminuate.
A cincea parte dintr-o secundă în acest viitor
oamenii vor înceta, murind, ca efect al sărăciei.
Planeta, este acum complet auto-sustinătoare,
un organism intercomunicativ.
O jumătate de secundă de acum,
calotele de gheată vor fi refăcute
în felul cum erau în secolul 19,
si vremea este calmă si plăcută
pentru următoarele 1,5 minute din următorii
40.000 de ani.
Până în momentul în care suntem gata să ne stabilim
chiar si în cel mai apropiat sistem planetar,
noi ne vom fi schimbat.
Simplul pasaj al multelor generatii
ne va fi schimbat.
Necesitatea ne va schimba.
Noi suntem specii adaptabile.
Poate că nu vom fi noi care să ajungă pe Alpha Centauri
si în alte sisteme solare din zonă
din arca noastră interstelară.
Pot fi niste specii foarte asemănătoare cu noi,
dar cu mai multă din puterea noastră si cu mai putine din slăbiciunile noastre;
mai multă încredere, prevăzători,
capabili si întelepti.
Pentru toate esuările noastre,
în ciuda defectelor si limitărilor noastre,
noi, oamenii suntem capabili să facem lucruri mărete.
Ce dorinte noi, nevisate în timpul nostru,
se vor realiza într-o altă generatie...
si încă altele ?
Cât de departe speciile noastre nomade
au rătăcit de la sfârsitul secolului următor,
si următorului mileniu ?
Urmasii nostri îndepărtati,
aranjati în sigurantă în multimea lumilor
pe tot parcursul Sistemului Solar si dincolo de el,
vor fi unificate prin patrimoniul lor comun,
în ceea ce priveste planeta de provenientă,
si prin cunoasterea că oricum ar fi alte vietuitoare,
doar oamenii din tot universul
vin de pe Pământ.
Ei vor privi în sus si vor căuta
punctul albastru de pe cerul lor.
Ei se vor minuna la cât de vulnerabil
era depozitul a tot ce a fost vreodată,
cât de periculoasă a fost copilăria noastră,
cât de modeste erau începuturile noastre,
câte râuri am traversat...
până când să ne găsim drumul nostru.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Adaptarea Bubuloimare