Da, aceasta este casa noastră.
Acesta e Pământul.
Ai probleme în căutarea unui continent familiar ?
Trecutul este o altă planetă.
De fapt, mai multe.
Stau pe marea întindere a timpului ce s-a scurs
de la Big Bang. Cu scopul să ne gândim la asta,
noi am comprimat totul într-un singur an.
Este dimineata devreme, pe 23 decembrie
din calendarul nostru cosmic,
sau de acum 350 de milioane de ani în urmă,
când lumea noastră a fost doar de patru miliarde de ani.
Pământul arăta atât de diferit.
S-ar putea să nu cunosti niciun loc.
Stelele nu te-ar ajuta.
Chiar si constelatiile ar fi arătat diferit atunci în trecut.
Dinozaurii sunt încă
la mai mult de 100 de milioane de ani în viitor.
Aici nu erau păsări, nici flori.
Si aerul a fost de asemenea diferit.
Atmosfera avea mai mult oxigen decât în orice timp din istoria Pământului, înainte si după aceea.
Aceasta le permite insectelor sa crească mult mai mari decât cele din ziua de azi.
Cum ?
Insectele nu au plămâni.
Oxigenul dătător de viată este luat prin niste deschizături
din afara corpurilor lor, si transportat printr-o retea de tuburi.
Dacă era o insectă prea mare,
părtile exterioare ale acestor tuburi ar absorbi tot oxigenul
înainte ca să poată ajunge vreodată la organele interne.
Dar, de-a lungul perioadei Carbonifere,
atmosfera avea aproape dublul cantitătii de oxigen decât este astăzi.
Insectele pot astfel sa crească mult mai mari
si încă să ia destul oxigen în corpurile lor.
Uite de aceea libelulele aici sunt la fel de mari cât vulturii
si miriapodele sunt de mărimea aligatorilor.
Deci, de ce era atât de mult oxigen înapoi, în trecut ?
Era produs de un nou tip de viată.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
Ce tip de viată ar fi putut schimba
atmosfera Pământului atât de dramatic ?
Plantele care pot ajunge până la cer:
copacii.
În competitia lor pentru lumina solară,
copacii au evoluat într-un mod în care sfida gravitatia.
Înaintea copacilor, vegetatia era
cam atât de înaltă.
Si atunci, ceva minunat s-a întâmplat:
o moleculă a unei plante a evoluat încât a fost puternică si flexibilă,
un material ce putea suporta o mare greutate,
încât să se aplece în bătaia vântului fără să se rupă.
Lignina a făcut ca să apară copacii.
Acum viata se poate construi în sus.
Si aceasta a deschis un întreg nou teritoriu,
o matrice tridimensională
pentru comunitătile îndepărtate de suprafata pământului.
Pământul a devenit planeta copacilor.
Dar lignina are si un dezavantaj:
era greu de înghitit.
Când ciupercile si bacteriile,
au încercat să mănânce orice continea lignină,
ele au avut un grav caz de indigestie.
Si termitele nu vor evolua
pentru cel putin încă 100 de milioane de ani.
Ce să se facă cu toti acesti copaci morti ?
Le-ar lua ciupercilor si bacteriilor milioane de ani
pentru ca mijloacele biochimice să evolueze ca să îi mănânce.
Între timp, copacii continuă să crească,
murind, căzând
si îngropati de noroiul care s-a pus de-a lungul mileniilor.
În cele din urmă, aici au fost sute de miliarde de copaci
înmormântati în pământ,
păduri îngropate peste tot Pământul.
Ce daună posibilă ar fi putut veni de la aceasta ?
Aceasta faleză din Noua Scotie, este un alt tip de calendar.
Ne spune povestea altei lumi
care odată înflorea chiar aici.
Si aceasta este o mască a mortii
de 300 milioane de ani vechime.
A fost răspândirea mineralelor care au înlocuit lemnul original
celulă cu celulă, cu alte cuvinte: o fosilă.
Copacul s-a predat moleculelor sale organice
si mediului cu mult timp în urmă,
carbonului său si apei. Au rămas doar formele sale.
Când acest copac a fost viu, el lua dioxid de carbon,
apă si lumină solară, pentru a le transforma în materie organică bogată în energie.
Copacul elimina afară oxigenul ca pe un gunoi.
Asta fac copacii si încă alte plante.
Când plantele mor, ele putrezesc,
si se inversează tranzactia.
Materia lor organică se combină cu oxigenul
si se descompune,
eliminând dioxid de carbon înapoi în aer.
Aceasta echilibrează cărtile
chimiei atmosferei Pământului.
Dar dacă copacii sunt îngropati înainte să putrezească,
se întâmplă două lucruri: ei preiau carbonul
si lumina solară stocată în ei
si eliberează oxigenul
pentru a se depune în atmosferă.
Asta s-a întâmplat cu aproape 300 de milioane de ani în urmă.
Aici era un surplus de oxigen.
De aceea erau insectele atât de mari.
Si ce a devenit tot carbonul îngropat ?
Se asează de-a lungul mileniilor înainte să aibă de-a face cu viata de pe Pământ,
este cea mai devastatoare explozie din toate timpurile.
Aici pe planetă sunt locuri, unde poti călători în timp
si să citesti istoria scrisă în roci.
Această plajă din Noua Scotie, este una din ele.
Fiecare strat este o pagină.
Fiecare din straturi ne spune povestea inundatiilor,
una după alta, de-a lungul a milioane de ani.
"Felia de tort" a depozitelor inundatiilor, a fost încet îngropată
si s-a transformat în rocă prin căldură si presiune.
Aceleasi forte care au construit muntii
i-au înclinat si i-au înăltat, de-a lungul fosilelor forestiere îngropate.
Straturile noi au fost totdeauna depozitate deasupra celor mai vechi.
Toate paginile sunt într-o ordine corectă,
fiind martore la ceea ce s-a întâmplat aici,
de-a lungul a milioane de ani.
Înapoi, în acel loc
se află trecutul mai îndepărtat.
Si cu fiecare pas pe care îl fac,
Mă misc cu aproape 1.000 de ani mai aproape de prezent
si departe de lumea de acum 300 de milioane de ani.
50 de milioane de ani mai târziu au decurs în acest fel.
Acesta a fost începutul sfârsitului lumii Permiane,
un eveniment de un masacru de neegalat.
Permianul este cel mai întunecat coridor
în acest memorial a unor ramuri rupte din Copacul Vietii:
Mausoleul Extinctiei.
Moartea nu a venit niciodată atât de lent
pentru a domni suprem în această lume
până acum un sfert de miliard de ani.
Eruptiile în ceea ce este acum Siberia,
au durat de-a lungul a sute de mii de ani.
Lava a inundat si îngropat mai mult de un milion si jumătate de kilometri pătrati.
Acest eveniment eclipsează orice eruptie vulcanică
din vremurile istorice.
Cantităti uriase de dioxid de carbon,
au fost emanate din crăpăturile vulcanice.
Acest gaz de seră, a încălzit clima.
Si pădurile adânc îngropate ale Perioadei Carbonifere timpurii, au reintrat în poveste.
În cursul celor 50 de milioane de ani,
acei copaci au devenit un depozit imens de cărbune,
si asa cum s-a întâmplat, una din cele mai mari
acumulări de cărbune de pe planetă
a fost îngropată chiar aici, în Siberia.
Căldura lavei a "copt" cărbunele,
producând metan si gaze bogate în sulf, scos din adâncuri.
Ele au fost încărcate
cu particule toxice si radioactive de cenusă:
fumul de cărbune.
Acesta a poluat atmosfera
si a destabilizat radical clima Pământului.
Ceata de acid sulfuric, a blocat razele de lumină si a întunecat planeta.
Temperatura globală a scăzut la sub zero grade Celsius.
În perioada dintre eruptii,
ceata acidă cădea înapoi pe suprafată,
dar dioxidul de carbon rămas
si depus în atmosferă, a cauzat încălzirea globală.
Ani de un înghet teribil
alternau cu milenii de o căldură sufocantă afectând si scăzând populatia plantelor si animalelor.
Ele nu aveau nicio sansă să se adapteze schimbărilor climaterice drastice.
Asa cum încălzirea globală a continuat, suprafetele si adâncurile apelor
s-au amestecat, crescând astfel temperatura
nivelelor adânci ale mărilor, ce cândva erau reci.
Sedimentele bogate în metan ce erau înghetate, au început să se topească.
Noul gaz metan eliberat, si-a croit calea către suprafată, până în atmosferă.
Metanul blochează căldura mult mai eficient
decât dioxidul de carbon, deci climatul
a devenit chiar mai fierbinte.
Si metanul a distrus de asemenea
straturile de ozon din stratosferă.
Pelicula naturală ce proteja viata contra razelor ultraviolete mortale, a fost distrusă.
Sistemul circulator a oceanelor lumii, s-a oprit.
Aceste ape stătătoare erau "înfometate" după oxigen,
omorând aproape toti pestii din mări.
Dar un tip de viată a prosperat în acest mediu brutal,
bacteria care a produs gazul mortal: hidrogenul sulfurat ca pe un gunoi.
Aceasta "a pus capac la tot".
Gazul otrăvitor a ucis aproape toate plantele rămase
si animalele de pe uscat.
Acesta a fost Marele Masacru.
Cea mai recentă viată pe Pământ avea să ajungă la anihilare.
Nouă din zece dintre toate speciile, au pierit.
A durat mult timp până ca viata să-si revină.
Pentru câteva milioane de ani, Pământul putea fi numit:
Planeta fără Viată.
Suntem descendentii din una din putinele specii
care au reusit să treacă peste asta.
Esti om si viu în acest moment
pentru că ei au reusit să îndure, să transmită
ADN-ul lor prin una din cele mai malefice perioade
din istoria vietii.
Acest munte, a fost în întregime cu viată.
Viata care a prosperat înapoi în zilele de glorie
ale Permianului, înainte ca Iadul să se dezlăntuie.
Aceasta este partea lungă de 400 de mile,
lantul muntos Guadalupe care trece prin
Texas si New Mexico.
Este cel mai mare recif de fosile din lume.
Tot ce a fost odată, era o imensă mare interioară.
Reciful a prosperat si a crescut timp de milioane de ani,
si a fost casa unei multimi de bureti, alge verzi,
si pentru niste animale prea mici ca să poată fi văzute.
Când aceste creaturi au murit,
ele s-au scufundat până în adâncuri si au fost îngropate în nămol.
Peste milioane de ani,
rămăsitele lor, s-au transformat în petrol si gaz.
În cele din urmă, bazinul
cu nămol si recifele, au murit.
Acest oras-fantomă maritim, a fost atunci îngropat
la o milă adâncime.
Mai târziu, fortele tectonice au ridicat scheletele recifului
chiar mai sus de nivelul mării, unde a fost erodat si sculptat
de-a lungul mileniilor, de vânt si ploaie.
Imaginează-ti doar, cum arăta acest loc
în urmă cu 275 de milioane de ani,
când a fost o mare tropicală interioară care vibra,
care avea insule
si era plină de viată.
Până când cu aproape 220 de milioane de ani în urmă,
Noua Anglie si Nordul Africii erau învecinate.
Nu a fost nimic la fel ca Oceanul Atlantic.
Acele degete albastre finute din centru, erau lacuri.
Acelea au fost primele semne exterioare că supercontinentul
se va diviza, si această viată
de pe Pământ, a fost cauzată de o altă zdruncinare.
Un milion de ani mai târziu, lacurile au devenit golfuri mari,
care vor creste, devenind Oceanul Atlantic.
Aceste schimbări profunde la suprafată
au fost doar simptome a unei drame ce se desfăsura în subteran,
în adâncimile Pământului.
Până să ajungem aici, urmele indicatoarelor
a schimbării globale, erau îngropate
la baza mării albastre adânci.
Noi eram complet izolati de marea poveste
a trecutului violent al Pământului
o specie de amnezici care încearcă să afle
cine am fost si ce s-a întâmplat
înainte să ne trezim.
În 1570, Abraham Ortelius a creat primul
atlas modern al lumii, pe baza descoperirilor
a 80 de ani dinaintea Erei de aur al explorărilor.
Înainte ca cerneala să se fi uscat, Ortelius a păsit înapoi de la capodopera sa
si a devenit primul din multi altii, care a observat o izbitoare potrivire a continentelor
pe fiecare parte a Atlanticului.
El a scris mai târziu că America a fost smulsă
din Europa si Africa, datorită cutremurelor si inundatiilor.
Dar observarea lui Ortelius rămâne nimic mai mult decât o bănuială
pentru următoarele secole, până când pe la începutul secolului 20
astronomul si meteorologul german
a adunat dovezi
ca să construiască o cauză stiintifică pentru asta.
Alfred Wegener a fost recrutat de-a lungul Primului Război Mondial
dar a fost rănit imediat după aceea.
În timp ce se recupera într-un spital de campanie,
el a parcurs literatura stiintifică
pentru indicii legate de trecutul Pământului.
Cu ani înainte,
s-a întâmplat ca Wegener să aibă o ciudată hârtie
din rafturile bibliotecii facultătii sale.
Wegener nedumerit, a observat
că fosilele din aceeasi specie a ferigii ce abia dispăruse
a fost raportată ca fiind găsită în ambele părti ale Atlanticului.
Chiar mult mai curioase au fost descoperirile fosilelor
de la aceeasi dinozauri pe ambele continente.
La începutul secolului 20,
geologii explicau cum au traversat vietuitoarele peste oceane
imaginându-si că erau niste poduri între acestea.
S-a considerat că aceste poduri s-au dezintegrat gradual
si s-au scufundat în valuri cu mult timp în urmă.
Dar aici era o piesă doveditoare ce l-a convins pe Wegener
că răspândirea acestui punct de vedere stiintific, trebuie să fie gresit: însusi Pământul.
De ce un lant muntos ar traversa separarea oceanică
ca să continue pe celălalt continent ?
Si de ce poti găsi aceleasi unice forme
în straturile rocilor din Brazilia si Sudul Africii ?
Si încă un lucru,
în ce circumstante se poate ca plantele tropicale să prospere
în resturile înghetate ale Arcticii ?
Wegener a concluzionat că aici era doar o singură
solutie logică pentru acest puzzle...
Aici pe Pământ a fost odată un singur supercontinent.
El l-a numit Pangea.
Deci Wegener devine parte din lumea stiintifică, asa-i ?
Nu chiar.
Multi geologi au ridiculizat ipoteza lui Wegener
despre despărtirea continentelor.
Ei preferau să-si imagineze podurile naturale
pentru a respinge dovada lui Wegener.
Cum, au întrebat ei, se poate ca un continent să-si croiască drum
prin roca dură de la baza oceanelor ?
Wegener nu avea niciun răspuns convingător.
El a fost luat în râs de toti de acolo;
un nestiutor la o conferintă stiintifică.
În ciuda acestui fapt, Wegener a continuat să lupte pentru ideea sa,
conducând îndrăznete expeditii de cercetare ca să adune dovezi.
În una din acestea, el a învătat ca acesti colegi au fost
blocati pe bucată de gheată, fără mâncare.
La întoarcerea din misiune,
el s-a rătăcit într-un viscol.
La o zi sau două de la a 50-a aniversare a zilei de nastere,
el a dispărut, nestiind că în timp,
el poate fi justificat si chemat să fie văzut
ca unul din cei mai mari geologi din istorie.
Oamenii de stiintă sunt oameni.
Avem punctele noastre oarbe si prejudicii.
Stiinta este un mecanism
proiectat să le detecteze.
Problema este, că nu suntem totdeauna fideli miezului de valori ale stiintei.
Putini oameni o stiu mai bine decât Maria Tharp.
Este 1952, si Maria este răbdătoare îndurând dispretul
colegilor ei din departamentul de geologie.
Gradele ei în geologie si matematică
contează mai putin pentru ei.
Bruce Heezen, un student absolvent din Iowa,
tocmai s-a întors din lunga expeditie
ca să facă o hartă a adâncurilor oceanelor folosind sonarul.
Vei face ceva cu acestea ?
Bruce, uite !
Sunt... sunt toate împreună.
Aici este o ruptură uriasă ce trece prin adâncul Atlanticului.
Vai Doamne,... Marie, revino-ti, asta e o vorbărie multă de fată.
Nu ai deja suficiente probleme cu toti de pe aici ?
Asta pare cam mult ca să poată fi o ruptură continentală. Vrei să o sfârsesti ca Wegener ?
Dar Maria nu s-a descurajat.
Câtiva ani mai târziu, când Maria si Bruce au pus o hartă oceanică
cu epicentrele cutremurelor pe o masă luminată
peste harta ei cu adâncurile marilor,
cutremurele se resimteau chiar de-a lungul
văii rupturii.
Acesta a fost fumul armei,
pentru miscarea continentelor relatată de Wegener.
Heezen stie acum
că Maria a avut dreptate în tot acest timp.
Împreună, ei au creat prima hartă adevărată a Pământului,
incluzând adâncurile oceanelor.
Noi eram într-un final pregătiti să citim autobiografia Pământului.
Să luăm nava imaginatiei...
într-o parte a lumii ce părea fără limite
dar numai unora dintre noi.
Două treimi din Pământ adăpostesc apa în adâncuri la mai mult de 300 de metri.
Este o vastă si o largă frontieră neexplorată.
Toată lumea stie de Alpi si de Muntii Stâncosi,
dar unele din cele mai uimitoare întinderi muntoase
sunt ascunse vederii.
La sub o mie de metri, intrăm într-o lume
unde nu este lumină solară.
Ascunsă în întuneric, o lume a minunilor.
Aceasta este cea mai lungă întindere muntoasă submarină din lume,
Încretitura Mijlocie a Oceanului.
Aceasta învăluie planeta noastră ca o cusătură pe mingea de baseball.
Trecutul e o altă planetă,
dar cei mai multi dintre noi nu stiu asta cu adevărat.
Nu vedem muntii din cauza apei.
Aceasta e lumea pe care Maria Tharp si-a imaginat-o prima dată.
Cel mai înalt vârf al încretiturii
se ridică la peste 4 kilometri deasupra fundului oceanului.
Aici sunt munti întinsi si canioane de asemenea.
Acum am intrat în Groapa Marianelor,
cel mai adânc canion de pe Pământ,
mai mult de 10 kilometri adâncime.
S-a format când fortele tectonice au împins fundul mării
sub învecinata placă continentală.
Mai multi oameni au mers pe Lună
decât să fi coborât aici jos.
Presiunea de aici este strivitoare: de 8 tone pe 2.54 centimetri pătrati.
Să fii la această adâncime în ocean
este ca si cum ai avea 50 de jumbo jet-uri asezate pe tine.
Chiar si aici, viata a pus stăpânire.
Faptul că lumina solară nu poate ajunge în adâncul oceanului,
nu înseamnă că nu este lumină aici jos.
Multe specii subacvatice lucesc în întuneric,
printr-un proces numit: bioluminescentă.
Lunga noastră istorie ca mamifere terestre,
locuitorii din lumea însorită nu ne-a pregătit
pentru o minunată varietate de viată a evolutiei măiestrite în adâncurile oceanelor.
Deoarece aici jos nu este lumină,
aici nu este fotosinteză.
Asta înseamnă că nu sunt plante de hrănit,
si încă, chiar si aici, într-o lume în permanentă noapte,
este un înfloritor lant alimentar.
Acesta începe
cu procesul numit: chemosinteză.
Aceste creaturi microscopice care au învătat să mănânce
ceea ce se revarsă de acolo...
un compus nociv numit hidrogen sulfurat.
Acel dens fum negru, oferă energie chimică
care face viata posibilă aici.
Crustaceele mici mănâncă bacterii,
si animalele mai mari mănâncă crustaceele.
Într-o zi, într-un viitor îndepărtat al Pământului,
acesti munti pot la fel de bine
să ajungă deasupra apei.
Fortele tectonice continuă să modeleze planeta noastră.
În viitor va fi de asemenea o altă planetă.
Era un vulcan ca acesta
care a creat Insulele Hawai, cu milioane de ani în urmă.
Trăim pe crusta a unui "cazan" care clocoteste.
În centrul planetei noastre, este miezul de fier.
Este cuibărit într-un mare strat lichid de fier.
Înfăsurată de-a lungul acesteia, se numeste: mantauă.
Este tare, fierbinte si vâscoasă.
Ca o supă care se găteste pe aragaz, mantaua clocoteste.
Ce o mentine în miscare ?
Două lucruri... căldura rămasă de la formarea Pământului,
si descompunerea elementelor radioactive din miez.
Si acest strat exterior, crusta,
unde tu si eu, si toată lumea pe care îi stim în viată,
are grosimea stratului exterior, ca o coajă de măr.
Mantaua trage crusta solidă de deasupra, împreună cu ea.
Crusta rezistă pentru că e rece si rigidă.
Din când în când, apar mici crăpături.
Când aceasta se întâmplă, Pământul se cutremură.
Nu e pentru că cineva s-a purtat urât
si a fost pedepsit.
E din cauza fortelor accidentale
care sunt guvernate de legile naturii.
Simtul nostru al stabilitătii pe Pământ este o iluzie
din cauza vietii noastre scurte.
Dacă ar fi să privim planeta noastră la propria ei scală de timp,
în care marile schimbări au loc în milioane de ani,
noi am vedea-o ca pe un organism activ asa cum este.
Aceasta este lumea perioadei Triasice târzii
aproape cu 200 de milioane de ani în urmă.
Acel micut ?
Este unul din înaintasii nostri.
A locuit în Newark, New Jersey.
Oriunde ai merge pe Pământ...
lumile pierdute sunt îngropate sub picioarele tale.
Cu 50 sau 100 de milioane de ani în urmă,
chiar si aparentele cele mai obisnuite locuri
erau scena a unei schimbări epice.
Aceste Palisade sunt monumentul
de la ruperea supercontinentului Pangea.
Ordinea eruptiilor vulcanice
care fac aceste faleze, de asemenea a condus la o extinctie în masă
aceea care ar fi sfârsit lumea Triasică.
Dar catastrofica extinctie pentru o specie,
este o oportunitate de aur pentru cealaltă.
Extinctiile Triasice au oferit unui grup, care era în preajmă o perioadă,
sansa ca să atingă stadiul central.
Dinozaurii au dus-o bine, pe termen lung pentru 170 de milioane de ani.
Înainte, atunci, India era o insulă.
S-a strecurat spre nord într-un ritm de câtiva centimetri pe an
în lenta dar neobosita întâlnire cu Asia.
Atunci, încă o dată,
roca topită de sub suprafata Pământului
a izbucnit si a inundat o mare întindere din vestul Indiei.
Lovitura de gratie
a iesit literalmente din senin.
Câteva animale mai grele de 45 de kilograme
au supravietuit catastrofelor Cretacicului întârziat.
Norul de praf a adus noaptea si răceala suprafetei pentru luni întregi.
Dinozaurii au înghetat si au murit înfometati.
Dar aici erau niste creaturi mici
care s-au adăpostit în Pământ.
Si când au iesit la suprafată,
au găsit monstrii care i-au vânat si terorizat: erau morti.
Pământul devenise Planeta Mamiferelor.
Si Pământul a continuat neîncetat să se schimbe.
Acesta a fost cândva un desert unde nimic nu putea să crească.
Era de un milion de kilometri pătrati de nisip si sare,
de departe, mai neprielnic decât orice mediu de pe Pământul de azi.
Temperaturile din timpul zilei erau suficient de mari încât să poată coace pâinea.
Si era la mai mult de o milă mai jos decât nivelul mării,
deci presiunea atmosferică
era cu aproape 50% mai mare decât cea în care suntem acum.
Ar putea să fie greu să te gândesti
la un încă un mediu nepromitător de pe această planetă.
Acesta a fost chiar bazinul Mediteranean
acum 5,5 milioane de ani,
înainte să devină mare.
Pământul niciodată nu se va opri din miscare pentru mult timp.
Barajul natural de la capătul vestic a bazinului adânc
a cedat probabil din cauza cutremurelor.
Si potopul a început.
Apele torentiale năvălesc cu o rată de 40.000 de ori mai mare
decât Cascada Niagara, schimbând un desert întins
într-o Mare Mediterană...
în mai putin de un an.
Aici nu au fost oameni care să asiste la această inundatie enormă,
nici să admire frumusetile create.
Între timp, în cealaltă jumătate a lumii,
un canal mare a separat America de Nord si de Sud...
permitând curentilor oceanici să curgă
din Atlantic, în Oceanul Pacific.
Fortele tectonice au adus gradual
aceste două continente împreună, închizând canalul
si creând Istmul Panama.
Această reorganizare din toată lumea formau curentii oceanici,
care, în schimb au afectat clima globală.
În Africa, acoperisul pădurii luxuriante a cedat, risipindu-se în peisaj.
Unele specii
care au fost foarte specializate pentru viata în copaci
au fost extinse.
Dar în general, cei care au putut găsi o cale
să trăiască indiferent de ce primeau de la viată, au îndurat si au evoluat.
Înaintasii nostri au fost odată îngropati adânc în pământ
ca să evite prădătorii care îi urmăreau la suprafată.
Dar când dinozaurii au pierit,
ei au iesit la suprafată în timpul zilei,
si de-a lungul mileniilor, au creat vieti noi
în ramurile copacilor.
Ei si-au dezvoltat degetele opozabile de la mâini si picioare
ca să se legene de pe o ramură pe alta,
de-a lungul marilor coroane ale copacilor,
unde toate nevoile lor erau asigurate.
Ei puteau merge în pozitie verticală, dar numai pe distante mici.
Cu atât de multi copaci în preajmă, ei nu doreau să meargă prea departe.
Dar când s-a lăsat frigul,
si copacii s-au subtiat,
pajistile întinse au răsărit, si înaintasii nostri
au fost fortati să le traverseze în căutarea mâncării
Ai nevoie de o total diferită abilitate
ca să o poti face în savană.
În zilele străvechi,
puteai sta cocotat pe ramura ta
si să privesti felinele de la o distantă sigură.
Acum, activezi în acelasi domeniu periculos.
Supravietuitorii sunt cei care si-au îmbunătătit abilitatea
de a merge pe distante lungi pe piciorele din spate
si să fugă când era necesar.
Aceasta a schimbat modul
în care privesc ei lumea.
Mâinile nu mai erau tinute sus în timp ce mergeau.
Ei erau liberi să adune mâncare si să ridice bete si oase.
Acestea pot fi folosite ca arme si unelte.
Gândeste-te la asta...
O schimbare a topografiei a unei mici părti de teren
la jumătatea lumii în depărtare, curentii oceanici se redirectionează.
Africa creste mai rece si mai uscată.
Cei mai multi dintre copaci nu pot rezista noului climat.
Primatele care au locuit în ei
trebuie să caute alte case, si înainte să stii,
ei foloseau unelte ca să remodeleze planeta.
Pământul a modelat cursul destinului omului,
dar are si o atractie invizibilă a lumilor distante.
Planetele au influentat vietile noastre, dar nu modul în care crezi.
Atractia gravitatională a planetei Venus
mică, dar apropiată
si cea a planetei Jupiter, distantată dar masivă
a înclinat axa Pământului în acest fel si acela...
a modificat putin forma orbitei sale.
Aceasta modifică periodic cantitatea de lumină solară
care cade pe marginea bucătii de gheată din nord.
Câteodată a făcut verile mai reci,
si gheturile au avansat spre Sud
de la an la an,
măcinând si răzuind,
si distrugând totul în calea lor.
Cam asta e ceea ce numim o eră glaciară.
În alte timpuri, schimbările axei si orbitei Pământului
au făcut verile Arctice mai calde.
Si ghetarii se topesc începând să se retragă.
Imaginează-ti ce belsug de resurse trebuiau să aibă înaintasii nostri
ca să supravietuiască acestor schimbări radicale a climatului.
Cu fiecare perioadă glaciară,
plăcile de gheată au crescut în imensitatea oceanelor;
nivelul mării din lume scădea cu mai mult de 121 de metri,
descoperind zone întinse de teren
de-a lungul marginilor continentelor.
Între 15.000 si 25.000 de ani în urmă,
aici a fost o perioadă când gheata s-a retras,
expunând temporar poduri de teren.
Poarta către cealaltă jumătate a planetei rămâne deschisă.
Grupuri de rătăciti, treceau peste podurile de uscat
către Nordul Americii în partea sudică.
Cu aproape 10.000 de ani în urmă, schimbările insistente
a climatului si a nivelelor mării începeau să se oprească.
Este o nouă si blândă eră care începea.
Este cea în care trăim acum.
Când marile plăci de gheată se topeau,
marea a crescut până la înăltimea din prezent
si râurile au cărat nămolul din zonele înalte
construind câmpiile deltelor care întâlnesc marea.
În acele câmpii fertile, noi am învătat un nou mod de viată...
cum să crestem vietuitoare, să ne hrănim si multe altele.
Pentru cei mai multi dintre noi, asta înseamnă un sfârsit
a milioane de ani de drumetie.
Modul în care planetele se influentează unele pe altele,
modul în care scoarta Pământului, se miscă,
modul în care acele miscări afectează climatul
si evolutia vietii si inteligentei,
toate acestea combinate, pentru a ne oferi mijloacele
să scoatem noroiul acelor delte din râuri
în civilizatii initiale.
Nu este nimic precum o perioadă interglaciară,
una din acele "calmante" pauze dintre erele glaciare.
Si marea stire, este că aceasta va dura pentru încă 50.000 de ani.
Ce pauză pentru natura noastră...
Dar mai e o problemă:
nu vedem să se oprească arderile tuturor
copacilor îngropati din timpul Erei Carbonifere,
în forme de cărbune;
si rămăsitele planctonului antic,
în forma petrolului si gazului.
Dacă am putea, am avea o casă curată, o climă calmă.
În schimb, noi depozităm dioxidul de carbon în atmosferă,
la o rată asa cum Pământul nu a mai văzut, întrucât marile catastrofe climaterice ale trecutului,
au fost cele care au dus către extinctia în masă.
Pare doar că nu putem să întrerupem dependenta de petrol,
ceea ce ar aduce înapoi climatul văzut ultima dată de dinozauri;
un climat care va inunda orasele de coastă si va face ravagii
mediului si abilitătii noastre de a ne hrăni.
În tot acest timp, Soarele glorios
revarsă imaculata sa energie peste noi,
mai mult decât am avea nevoie vreodată.
De ce nu putem invoca ingeniozitatea si curajul
generatiilor care au fost înaintea noastră ?
Dinozaurii nu au văzut asteroidul care venea.
Care este scuza noastră ?
Aici este un coridor
în Mausoleul Extinctiei, care este, chiar acum, gol si nemarcat.
Autobiografia Pământului este încă în curs să se scrie.
Sunt sanse ca sfârsitul povestii noastre să se afle acolo.
Felicitări.
Esti viu.
Este un fir neîntrerupt care se întinde de-a lungul a mai mult de trei milioane de ani
care ne conectează la viata initială,
care a atins vreodată această lume.
Gândeste-te cât de greu, cât noroc si câte resurse,
trebuiau să aibă toti din nenumăratii înaintasi ai nostri
ca să supravietuiască suficient de mult
ca să ducă mesajul vietii la următoarele
următoarele...
si la următoarele generatii,
de sute de milioane de ori...
înainte ca să ajungă la noi.
Aici au fost multe râuri de traversat, multe pericole de-a lungul drumului:
Prădători, foamete, boli,
erori de calcul, ierni lungi,
secetă, inundatii si violentă.
Fără să mentionăm ocazionalele eruptii
din interiorul planetei noastre si fulgerele apocaliptice
care au venit din senin. Nu contează cum ne numim
sau cine au fost părintii nostri; noi suntem descendentii
din supravietuitorii puternici ale catastrofelor de neimaginat.
Fiecare din noi este un alergător în cea mai periculoasă
predare de stafetă din toate care au existat,
si în acest moment, noi tinem bagheta în mâinile noastre.
Trecutul este o altă planetă.
De asemenea si viitorul.
Cam 250 de milioane de ani din acest moment,
multi geologi cred că uscaturile Pământului
se vor mai uni odată.
Toată această frumusete se va pierde
si Pământul momentului nostru, în timp îsi va ocupa locul printre lumile pierdute.
Marelui motor intern a plăcilor tectonice îi este indiferent de viată,
precum micile schimbări ale orbitei si înclinării Pământului
si ocazionalele coliziuni
cu micile lumi de pe orbitele rătăcite.
Aceste procese nu au notiunea a ceea ce s-a întâmplat
de-a lungul a miliarde de ani pe suprafata planetei noastre.
Lor nu le pasă.
Fiecare din noi este o mică fiintă
care călătoreste deasupra pielii uneia din cele mai mici planete
pentru câteva călătorii de zeci de ani, în jurul stelei locale.
Lucrurile care durează cel mai mult pe Pământ
rabdă numai o milionime din vârsta planetei noastre.
Deci, desigur, organismele individuale
nu par să se mai potrivească.
Schimbările continentelor...
climatul...
evolutia.
Asta e ce am înteles măcar putin despre originile noastre
este unul din marile triumfuri a întelegerii si curajului omenesc.
Cine suntem si de ce suntem aici, se poate zări doar
prin îmbinarea pieselor ale unei imagini întregi,
care trebuie să cuprindă intervale de timp...
milioane de specii...
si o multitudine de lumi.
În această perspectivă, nu este surprinzător că noi însine suntem misteriosi, si asta
în ciuda demonstrării noastre pretentioase,
noi suntem departe de a fi maestrii unei proprii, micute case.
Acest nou coridor nu are nume deasupra intrării
pentru a desemna epoca sa, si noi nu stim încă
care greseală a speciei va fi memorată în aceste ziduri.
Ce se întâmplă aici, în nenumărate moduri, de asemenea mari si mici,
este în curs de scriere, de noi.
Chiar acum.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Adaptarea Bubuloimare