СЕРІАЛ NETFLIX
Якого біса ти це зробив? Що ти замислив?
-Ти захищаєш грабіжника? -Так.
Тобі погрожували чи що?
Ти зробив це добровільно?
-Так. -Тоді скажи мені, хто це.
Власне, вона просто звичайна
мама.
Мене звати Їм Йоганссон. Я поліцейський.
Пробачте.
Не знаю, як я могла це зробити.
Ви грабіжниця?
Лів, поясни все нормально.
Я не можу втратити дівчаток.
-Я не можу втратити дівчаток. -Що сталося з вашими дівчатами?
Привіт, мої кошенята.
Я просто хотіла привітати вас з Новим роком.
-Як ви? -Добре.
Ти святкуватимеш з нами?
Ні. Не цього року.
А ти можеш повечеряти та переночувати тут?
-Ні, не можу. -Будь ласка.
Коли ми підемо до тебе?
Скоро, золотце моє.
-Це для тебе. -Який гарний.
Підіть до своєї кімнати.
-Матуся любить вас. -Попрощайтеся з мамою. Усе буде добре.
-Гаразд. -Бувай.
То ти вже знайшла квартиру?
Скоро вона в мене буде.
Боюся, я маю дати тобі це. Це судова постанова.
Якщо не підпишеш контракт до січня, то втратиш опіку.
-Усе серйозно. -Я от-от підпишу договір оренди.
У Строквеґен, 1. Квартира буде моєю наступного року.
Це чудово, але я маю бачити контракт.
Мені треба заплатити заздалегідь.
Ясно. Займися цим, а тоді побачимо.
Можеш позичити мені 6500? Я пізніше віддам.
-Годі вже. -Прошу.
Ми тепер розлучені, візьми відповідальність за своє життя.
Але ти зіпсував його.
Ти вжарив мою шефиню, і я втратила роботу.
Розлучився і вигнав мене з нашого дому!
Якого біса? Я не розумію. Що сталося з нашим життям?
Заспокойся й подумай про дітей.
Я тільки це й роблю.
Їм потрібна й мама.
Зосередься на цьому.
Дістань той клятий договір оренди.
Без нього вони житимуть тут із січня.
Мені більше нікого просити.
Пробач. Але тобі вже час.
Гаразд. З Новим роком.
ДАЙТЕ МЕНІ 6500!
Ми маємо їй допомогти.
Але мені потрібен час, аби придумати як,
тож ми маємо попросити ще про дещо.
Влаштуйте феєрверк.
Феєрверк?
Як її звати, щоб тебе?
Лів.
Лів Голмберґ.
Вона чудова жінка. Хороша мама, приємна людина.
Це вона? Вона грабіжниця?
Так.
Звісно, ідея пограбувати банк була неправильною й дурною,
але вона була у відчаї.
Вона думала, що життя скінчилося. У таких випадках легко
приймати дурні рішення.
Якщо хтось серед нас і приймав дурні рішення, то це ти.
Ти захищаєш злочинницю, тату.
-Я хочу дати їй шанс. -Ти ж допомагаєш їй, чорт.
Вона злочинниця. Щоб тобі пусто було!
Ти був взірцем для мене все моє сране життя, а тепер…
-Я розумію, що ти розчарований. -Куди вона пішла?
-Я не знаю. -Кажи.
-Це правда. Я не знаю. -Вона пограбувала банк, щоб тебе.
Вона захопила заручників, стріляла й не тільки.
Ти й не уявляєш, що на неї звалилося!
-Ти не розумієш ситуації. -Знаєш, що я хочу зробити?
Хочу заявити про службовий злочин.
Ти гівняний поліцейський та нікчемний батько.
Здрастуйте.
Я шукаю Лів Голмберґ. Вона тут?
Ні, вона тут більше не живе.
-Вона зареєстрована тут. -Вона виїхала.
Ми розлучаємося.
-Навіщо вона вам? -На жаль, я не можу сказати.
Що… Вітаю.
Лассе, ти маєш бути чесним, коли поліцейський щось питає.
-Ти про що? Він щойно прийшов. -Так.
Що?
Так…
Що? Лів живе в комірчині, тож дівчата не можуть бути там.
Ні.
-У комірчині? -Так, це нерозсудливо. Ми їй казали.
-Де ця комірчина? -Строквеґен, 1.
Строквеґен, 1.
Їй пообіцяли договір оренди за тією ж адресою.
-Це… -Але ми його ще не бачили.
Вона дуже нестабільна й не дуже хороша мама.
Я працювала з нею. Була її шефинею.
Я вже казала іншим службовцям,
що найкращий варіант - віддати повну опіку Лассе.
Якщо згодом виявиться, що вона може виконувати роль мами,
то подбає про належне житло.
Пристойне житло необхідне,
не можна жити в клітці з дроту на замочку.
-Ну, вона дерев'яна. -Але діти…
-Але ж це погано. -Ясно, дякую, що приділили час.
Я попросив про авансовий платіж, як завжди.
Така процедура.
Але вона так і не принесла гроші, тож я знайшов іншого орендаря.
Ясно.
Гадаєте, я мав підписати з нею контракт без будь-яких гарантій?
Ні. Я не знаю, як це працює.
То давайте я розкажу.
Усі ці орендарі постійно ниють,
гадають, що я якесь благодійне товариство
лише тому, що в мене є нерухомість.
Я завжди радий пожертвувати гроші відомими організаціям,
але на власних умовах.
А ця Лів постійно плакалася
про чоловіка, який вжарив її шефиню
і погрожував забрати дітей, якщо я не підпишу договір.
-Звалила все на мене. -Ясно.
І я маю дати їй 6500 крон,
аби її життя не зійшло на пси.
-Шість з половиною тисяч? -Так, це аванс.
-Це точна сума? -Так. І це дешево.
-Де вона зараз? -Поняття не маю.
-Можете показати мені комору? -Звісно.
Стефан слухає.
У бардачку.
-Де це? -Далі й направо.
Тобто там нема?
Я поклав ключі й договір у конверт у…
Він має бути в бардачку.
Він там. Глянь ще раз.
Мабуть, лежать під чимось.
Перевір ще раз.
Просто піди в машину і глянь ще раз.
Там усе лежить.
-Ви закінчили? Мені треба йти. -Так.
-Так, добре. -Добре.
-Привіт. -Поліція шукає мене.
Заспокойся. Заходь.
-Вони не знають, що ти тут. -Не знаю, чи щось із цього вийде.
Якщо я переїду з дітьми, вони знайдуть мене.
-Вони знають, хто я. -Ми не знаємо, що їм відомо.
Знаємо. Вони шукали мене в комірчині.
Давай по черзі. Зараз вип'ємо вина й заспокоїмося.
Вони виходять. Їх шість, так? Чи хтось стоїть за ними?
Сонечку.
Може, підеш подивишся на феєрверк?
Він неймовірний.
Це для твоїх дівчат.
Ти така добра, Естелль.
Мої дівчата…
Вони обожнюють феєрверки.
Сонечку.
Я розумію тебе більше, ніж ти думаєш.
Немає нічого важливішого за дітей.
Я знаю, як ти можеш втекти.
Просто зроби, що я скажу, і все буде добре.
Наступний рік буде хорошим.
Повір мені.
-Ти так гадаєш? -Я обіцяю тобі.
ПОЛІЦІЯ
Кудись зібралися?
Я звільняюся. Подумала, що час рухатися далі.
А що ви хочете?
Хочу знати, де грабіжниця.
-Гадаєте, я знаю? -Так, знаєте.
Я знаю, що заручники збрехали нам
і захищали грабіжницю - Лів Голмберґ.
Я хочу знати, де вона, Заро.
Поняття не маю.
І чому я маю повірити?
Бо я перестала брехати. Я абсолютно чесна.
Я не брешу. Я не знаю, де вона.
ЗАРА КАРЛСТРЬОМ
Зможеш занести це в банк?
Якщо пообіцяєте не стрибати.
Гаразд.
Ні!
-Ні, це… -Що…
Чому цей лист у вас? Чому?
Це мій лист.
Я приніс його.
-У цей банк. -Що?
Так, він…
Чоловік на мосту, він дав його мені перед тим, як він…
Я був дитиною, мені було 13.
Я повертався зі школи, коли…
Я гадав, що зможу спинити його, але він зістрибнув.
Я не зміг спинити його.
Це було…
Ви зробили все, що могли.
Принаймні, намагалися.
Ви його знали?
Ні, я його не знала, але він був клієнтом.
Він просив позику.
Але я відмовила йому.
І після цього він пішов і…
Потім він…
Тому я пішла у квартиру.
Хотіла подивитися.
Хотіла глянути, де він виріс.
-Він син Естелль? -Так.
Я не знав. Поняття не мав.
Так.
Що в листі?
Я його не відкривала.
Мені занадто страшно.
-Мені не подобається, що… -Привіт.
Вітаю, офіцере. Як життя?
-Уже знайшли крадія? -Усе чудово.
У нас є успіхи.
Естелль,
я маю спитати дещо
про вашого сина.
Ґустава? Його немає в живих.
Я знаю. Я не знав, що він ваш син.
Я був там і бачив його, коли він… Якраз перед тим…
Як це сталося. До його стрибка.
Ви там були?
Я справді намагався врятувати його. Я…
Я намагався, але не вийшло.
Його не можна було врятувати. У нього був невиліковний рак.
-Стривайте. У нього був рак? -Так. Тому він і зістрибнув.
Він не хотів повільно помирати через пухлини та ковтати знеболювальні.
Я думав, я…
Упевнена, ви зробили все можливе.
Саме так і роблять люди.
Якщо є шанс врятувати когось, то ми хапаємося за нього.
Гадаю, саме це й робить нас кращими.
Інколи речі не такі, якими здаються. Зовнішність може бути оманливою.
Я не мав брехати тобі,
приховувати від тебе правду.
Ти гарний поліцейський, Яку, у тебе попереду 40 років служби.
Я розумію, що ти маєш виконувати роботу.
Я просто хотів сказати, що я дізнався,
де вона живе.
З Естелль.
Роби те, що маєш.
Можете пів годинки пограти на вулиці, а тоді обідатимемо.
-Можна нам тако? -Ні, будуть млинці.
У нас буде дещо дуже смачне. Де твоя куртка?
-Мабуть, у кімнаті. -Я принесу.
-Пограємо в хованки? -Я буду першою.
-Ні, я. -Ні, я.
-Ви поліцейський? -Так. А ти хто?
Мене звати Віра, але мама називає мене Мавпочкою.
-А я Жабка, а мама - Лосиця. -Ясно.
Де…
Чому ви прийшли?
Знаєте що?
Ваша мама робить усе для вас.
-Так. -Не всім так пощастило з мамою.
Ось так.
Ми пішли на вулицю.
-Бувай. -Бувайте, пане.
Я не йду з вами?
Ні.
Ви маєте бути з дітьми. Ви їм потрібні.
Дякую.
Я розумію, що вам було важко.
Мій вчинок просто на голову не налазить. Насправді я геть не така людина.
Я розумію, та це вже не виправиш.
Лише одне питання. Як ви тоді вибралися?
Ну все, зробімо це.
Ні, я не можу. Просто не можу.
-Я не можу. -Можеш. Ми домовилися.
-Знаю, але я так… -Ми заручники.
У нас був дуже неприємний досвід.
Тому ніхто не здивується, якщо ми поводитимемося дивно.
-Я просто прошу дотримуватися плану. -Дотримуйся плану, і все буде добре.
-Куди вона піде? -Що менше ви знаєте, то краще.
Готові? Ходімо.
Так.
ДЛЯ ЕСТЕЛЛЬ ВІД КЛАС-ЙОРАНА
Їме, я бачу рух у квартирі.
Можливо, це злочинець.
Прийнято.
Поліція!
Стривайте. У квартирі в під'їзді?
-Просто тут? -Так, це сусідні двері.
-Так. -Чорт.
Я дуже сподіваюся, що ми більше не побачимося.
Справді. Не хочу бачити вас знову.
І дбайте про себе.
І про дітей.
Я пішов заарештувати її,
та коли побачив дітей та її, це все…
Я просто не зміг.
«Людині властиво
помилятися».
Я дуже пишаюся тобою.
Ти набагато кращий поліцейський, ніж я.
Можливо, інколи.
Майже завжди.
Але ти чудовий тато.
Тоді…
-Пробач за ті слова. Я не хотів. -Усе гаразд.
«Але я вирішив завершити своє життя.
Ви маєте знати, що це не ваша провина. Ґустав».
Неймовірна великодушність.
Він міг і не писати тобі.
Йому було, про що подумати.
Справді.
Що робитимеш без роботи в банку?
Не знаю.
-У мене є ідея. -Не сумніваюся.
-Водопровідниця. -Припини.
Однозначно. У тебе аура водопровідниці.
Дякую за пораду.
-Гарний міст. -Ні.
-Що? -Не кажи, що це гарний міст.
-Я гадаю, він гарний. -Ні, у Венеції гарні мости.
Це пересічний міст у стилі бруталізму.
Як і ти.
Пересічна особистість, а мені подобаєшся.
Що ж, гаразд.
Їлл?
-Привіт, тату. -Привіт, як ти?
Нормально. Трохи втомлена.
Це зрозуміло.
Слухай, я…
Я справді мав на увазі те, що казав.
Я хочу, аби ти переїхала.
А що думає Як?
Він теж цього хоче.
Дякую, тату.
Мені так шкода.
Я справді прийняла рішення, тату.
Я кину. Я обіцяю.
Я більше так не можу.
Це чудово, Їлл.
Ми зробимо це разом.
-Я люблю тебе. -І я тебе люблю.
-Цілую. -Цілую.
Слухай, я гадаю, що плінтус треба зробити темно-сірим.
Оці світлі стіни теж можна пофарбувати в сірий.
Анна-Лєна хотіла клеїти шпалери.
Шпалери? Вона з'їхала з глузду? Кохана!
-Так? -Гадаєш, тут потрібні шпалери?
Хіба ні?
-Привіт. -Привіт.
-Як учорашній день? -Трохи краще.
-Це так дорого. -Їм тут довго жити.
Вони часто будуть у коридорі?
-Усе добре? -Звісно.
Дівчата хочуть навчити мене якомусь «стулися» на телефоні.
Але це заскладно для мене.
«Стулися»? Це не дуже гарно.
-Це «Снепчат». -«Снепчат».
Я займуся цим, а ти йди до дітей.
Добре, дякую.
Ви ображаєте бабусю?
Тут є маленька мавпочка? Ти йдеш до мене?
Ні!
-Привіт. -Привіт.
Як ти?
Нормально.
-Радий тебе бачити. -А я рада бачити вас.
-Я справді гарно почуваюся. -Так?
Привіт, тату.
Переклад субтитрів: Тетяна Лаховська