Vennligst bli sittende.
Vennligst forbli sittende.
Kjærlighet for frihet.
KUN FOR ANSATTE
Ørkenen i Sør-California.
Et barskt, goldt og tørt landskap
som kun har fuktighet fra appelsiner,
som faktisk er saftige.
Men på 1950-tallet, i Californias brutale sol,
sildret en idé ut av sanden.
En idé som raskt ble til en strøm,
som raskt ble til en tropisk elv.
Vi forlater sivilisasjonens siste utpost
og drar inn i Amazonas øvre deler.
Og Jungle Cruise har kjørt i dette tropiske vannet i nesten 70 år.
Det gjenskaper storheten til elefanter, flodhester, krokodiller, sjiraffer,
pirajaer, løver, neshorn, aper, eksotiske planter, steinblokker og...
...The Rock?
-Greit. -Ja, der er han.
Han redder verden med Emily Blunt i en film
inspirert av en av de mest langvarige attraksjonene i Disneyland.
Jeg er ikke redd.
Hvorfor skulle du være det?
Disneys Jungle Cruise er kjent for sine skippere
som leverer knivskarpe vittigheter…
Jeg vil påpeke litt planteliv for dere.
…og kløktig humor...
Ta så mange bilder dere vil.
Alle har badebukser på.
...eller kjent som...
Pappa-vitser.
Jeg elsker ordspill.
Vi fornekter det.
Men mest av alt
er Jungle Cruise klassisk Disneyland på sitt beste.
Men før vi går om bord,
for å få vite hvordan et fuktig, tropisk økosystem endte opp i Sør-California...
Ja, et besøk med båt til avsides og eventyrlige områder i verden.
...og andre Disney-parker rundt om i verden...
...må vi dra tilbake til den tørre ørkenen tidlig på 1950-tallet.
Der fikk Walter Elias Disney et rykte på seg
for å være en dyreelsker.
-Hei, Minni! -Ikke den søte, animerte typen.
Nei, søte, lille kanin.
Vi snakker om dyr med drapsinstinkter.
De som aldri bruker jakker eller bukser.
Historien begynner med Walts kjærlighet til dyr i alle former og størrelser.
Fascinasjonen vokste da han drev et vellykket tegnefilmstudio
og strebet etter animasjonsperfeksjon.
For å beholde sjarmen til disse skapningene,
må animasjonstegningene fange opp de naturlige bevegelsene
og holdningene til levende dyr.
Vi har studert bevegelsesbilder av ville dyr
i sin naturlige tilstand.
Etter hvert hadde vi mange filmruller med dyreliv i Bambi-forskningen.
Ved å gjøre dette,
lærte Walt ikke bare å bygge bedre Bambier,
men han var, som en naturens skapning, ikke glad i å la rester gå til spille,
spesielt ikke rester av gode opptak.
En ting har alltid ført til en annen. Bambi var intet unntak.
Dyrelivopptakene i denne forskningen ga et uventet utbytte.
Nemlig mange mulige dokumentarfilmer om dyrelivet.
Det handlet om å nyte storslagenheten og å sette pris på naturen og ekte dyr.
Det var da Walt innså at han lett kunne bli...
Produsent av ekte filmer. Han lager sin første True-Life Adventure.
Walt laget en dokumentarfilm med opptakene fra location.
Signert, for-sel-et...
Det er en historie om Seløya.
...og levert.
Den blir godkjent for Academy Award, vinner beste kortdokumentar,
og det var begynnelsen på 13 True-Life Adventures.
Åtte av dem vant Oscar-utdelingen.
Ja, det er sant. Walt hadde flere smokinger enn en koloni med pingviner.
De er alltid så formelt kledd.
Og sånn ble Walt Disneys rykte for-sel-et,
ikke bare som Oscar-vinner for animasjonsfilm,
men som en ekte naturdokumentarist.
A TRUE-LIFE ADVENTURE SLUTT? EN WALT DISNEY-PRODUKSJON
Men Walt ville bryte for-sel-ingen...
Nei, den funker ikke.
...med enda en True-Life Adventure han hadde jobbet med hjemme.
Å være forelder.
Det begynte med en far med to døtre
som lurte på hvor han kunne
ta med barna og ha det gøy med dem.
Historien om da han dro til Griffith Park
for å feire farsdagen med døtrene.
Walt satt på benken og ga nøtter til ekornene
mens jentene kjørte karusell.
Jeg følte at noe måtte bygges,
en slags fornøyelsesbedrift
der foreldre og barn kunne ha det gøy sammen.
Vi vet hva den ideen ble til.
Det stemmer. Her.
Disneyland.
Og fra den første skissen av Disneyland,
i nesten alle siden,
har Walts utrolige visjon for parken inneholdt en eksotisk jungelelv
som slanget seg over kartet.
Grunnen til at han skapte Jungle Cruise
var at han ville skape en opplevelse for folk
som ikke kunne reise jorden rundt på den tiden,
og bringe andre deler av verden til folket.
-Ja. -Han elsket ideen
om en slags reiseskildring av verdens eksotiske vannveier
som han kunne ta med gjestene på og vise dem noe skikkelig fint.
Og husk
at den gangen var det ikke så lett å reise til internasjonale, eksotiske steder.
Veldig få dro til Afrika.
Veldig få så hvordan flodhester var i vannet.
Grasiøse, selvsagt?
Men frem til 1954
var det bare prat fra Walt Disneys side.
Walt hadde bare et premiss om en eksotisk båttur,
bare ett år på å bygge Disneyland og et veldig tørt sted å gjøre det på.
Vi får i gjennomsnitt 30-35 cm regn, og det er en ørken.
Men Walt Disney Company var fullt av talent.
Walt vendte seg til en fyr som hadde et talent for våthet.
Hvis du ser på Harper Goffs design for Walt,
Nautilus til En verdensomseiling under havet,
var han en veldig produktiv designer.
Harper var en av de første imagineerene.
Han skapte de tidligste konseptene
til det som ble kjent som Jungle Cruise.
Men Harper hentet ikke inspirasjon fra havdypet...
Jeg har sett Afrikadronningen, og jeg likte den.
Han så stort potensial
i en film om en gretten skipper med tvilsom hygiene
som reiser langs Ulanga-elven i Øst-Afrika
med dens severdigheter, farer og bademuligheter underveis.
Afrikadronningen var en god begynnelse.
Og det var virkelig en begynnelse, for før de kom hit,
måtte de fysisk starte her eller der.
DISNEYLAND FELTKONTOR
De måtte finne ut av det raskt, så Walt samlet teamet
og fortalte om hans visjon for Jungle Cruise.
Walt tok deg med på cruiset verbalt,
og han lot seg rive med.
Så prøvde kunstnerne å visualisere det de hørte ham si,
og vi formet det til en tegning på papir.
De endte opp med et vidstrakt cruise,
som ikke bare dro ned elvene i Øst-Afrika,
men, du vet, alle verdens jungler.
Vi har ting fra Sør-Stillehavet, ting fra Afrika,
vi har ting fra mange ulike deler av verden.
Alt var langt unna Anaheim, men ikke lenge,
for da byggingen av Disneyland begynte...
Bulldoseren dukker opp, klar til å grave ut elveleiet.
For å vise bulldoserne hvor jungelelven skulle graves i den tørre jorda,
brukte Harper Goff 50-tallets presisjonsteknologi.
Harper Goff tar opp en pinne
og tegner opp omrisset av den ene elvebredden.
Når han er ferdig,
går han 3-4 meter til den andre siden
og tegner den andre elvebredden.
Og bulldoserne måtte grave etter det.
Og arven etter Harper Goffs mektige pinne, ikke ekte pinne, kan fortsatt sees i dag.
Og Jungle Cruise var naturligvis en stor jobb,
for vi lagde en jungel i et jordbruksområde.
En overveldende oppgave, det er sikkert. Så i denne verdslige utfordringen
finkjemmet Walt vidt og bredt i hagen sin, faktisk.
Der fant han landskapsarkitekten Bill Evans,
som hadde hjulpet Walt med å lage et stort leketog til sitt eget hus.
Slapp av. Det går rundt. Han kommer.
Nå gikk det full fart fremover med et mye større prosjekt.
Landskapsarkitekten Bill Evans' jobb
var å fylle Disneyland med så mye landskap som mulig.
Man måtte lære underveis.
Mye av det hadde ikke blitt gjort tidligere.
De hadde bånn gass og ingen tid å miste.
Jungle Cruise var den første attraksjonen de brøt opp...
For-sel-ingen?
-...bakken for. -Greit.
De begynte med Jungle Cruise litt tidligere,
for å få en ekstra vekstsesong for alle trærne.
De sørget for at området rundt Adventureland
ble plantet tidlig og tett, så man fikk et bakteppe
for Adventureland-historiene vi ville fortelle.
Men trær tar tid. Det er ikke noe man kan fremtvinge.
Men de begynte ikke helt fra bunnen.
De ville redde så mange av de opprinnelige trærne som mulig,
for jo mer de sparte,
desto mer trengte de ikke å kjøpe utenfra.
I en storm av fargerik bevaring...
De merket trærne som skulle spares med grønt, og de som skulle fjernes rødt.
Men, selvsagt...
Bulldoseroperatøren var fargeblind.
Han gikk kjørte gjennom og fjernet alt.
Til hans forsvar er alt i svart-hvitt, så...
Men på en eller annen måte trengte Bill desperat trær.
Han reiste rundt i ulike nabolag i Anaheim
og i California
og kjøpte folks trær og eksotiske planter
for å frakte dem inn.
Et av de trærne ble til og med en liten kjendis,
kjent som Dominguez-palmen.
Palmen ble gitt i bryllupsgave til besteforeldrene mine.
Da Walt kjøpte eiendommen til Disneyland,
visste han at treet hadde sentimentale røtter.
Walt lovet at vi skulle ta godt vare på den.
Vi tok den med fra parkeringsplassen,
og plantet den her.
Den var i Jungle Cruise-attraksjonen, og de flyttet den.
Den ble flyttet en andre gang og ble satt ved køen.
Jeg kan stå i Adventureland og se den.
Det er et stort tre.
Da var ett nedfelt. Eller oppsatt?
Bill var desperat når det gjaldt resten, så han begynte å saumfare
de nye motorveisystemene i Sør-California.
De planla å legge Interstate 5
rett forbi tomten de valgte.
Bill fant til og med ofre langs veiene.
Motorveiene som gikk gjennom forstedene
rundt Los Angeles-området,
gjorde det mulig å berge mange trær
som vi ellers ikke hadde funnet.
Vi tok dem fra bulldoserens kjever.
Vi kom dit dagen før de skulle rives.
Pakket dem sammen og fraktet dem til Disneyland.
Og det gjaldt tre etter tre,
fra Santa Monica Freeway til Pomona Freeway.
Men å lage en jungel
fra bygningsrestene til den urbane jungelen,
vel, det er ikke nok.
Bill besøkte verdens jungler
for å samle frø til den fantastiske jungelen.
Og det mest eksotiske treet av alle,
kjent for sin sjeldne, søte frukt og lekre nektar.
Ja, appelsiner.
Noen av appelsintrærne som ble reddet, endte opp i Jungle Cruise.
De ble plantet opp ned
for røttene ser ut som eksotiske trær,
og de utgjorde litt av buskaset til Jungle Cruise.
Buskaset var bare bakgrunnen
til en elv fylt med eksotiske dyr, som ennå ikke var fylt.
En fyr kjørte en stasjonsvogn rundt i en grøft
og sa: "Dette blir Jungle Cruise."
Hei, hvordan går det?
"Løvene kommer til å hoppe ut her."
"På den jordhaugen kommer det en flokk hyener."
Med litt fantasi kan man si...
"Jøss, så kult."
Men hvor kommer løvene og hyenene fra?
Motorveien, som trærne? Neppe.
Walt ville egentlig ha ekte dyr i Jungle Cruise.
Det er spennende.
Det ble raskt oppdaget at...
...det ikke ville gi en spennende tur for gjestene.
Til tross for det du har hørt, sover ikke løven alltid om natten.
Dyr liker å sove mye om dagen.
Hvordan får du dem til å bli ute så folk kan se dem?
Det er et spørsmål som bare hadde én løsning.
De innså at de måtte lage kunstige dyr.
Det er sånn man kan ha flodhester foran seg hele tiden.
Å lage nok flodhester og kunstige dyr
til å fylle en jungel og en elv?
Det hadde aldri blitt gjort før.
De fant opp teknologien helt fra bunnen av,
foruten bunnen.
Men Walt hadde et lite forsprang, på åtte ben faktisk.
Arbeidet med tredimensjonale figurer begynte
da vi trengte en kjempeblekksprut til vår film
En verdensomseiling under havet.
Sent i 1954 var filmen en kinosuksess.
Nok en gang kom smokingen på, og Walt vant to Oscar-priser til i 1955.
Timingen fungerte bra for Walt
og det nå arbeidsledige Oscar-vinnende spesialeffektteamet.
Alle spesialeffektfolkene
som hadde laget de mekaniske effektene til filmer,
ble rekruttert til å lage levende dyr til Jungle Cruise.
Men ny teknologi i 1955
var litt annerledes enn i dag.
Mange nye plastmaterialer hjalp oss med å skape jungeldyrene.
De første robotene i parkene, sammenlignet med Animatronics
som vi har i parken nå,
er veldig primitive.
De lagde primater, men likevel.
Vel, de var definitivt mekaniske.
Man kunne se leddene i ansiktene og kjeven.
Og her er grunnen.
Animatronics var hydraulisk.
Hydraulisk betyr at de hadde olje under høyt trykk i seg,
som beveget leddene og sånt.
Som mange høytrykkssituasjoner, hjelper det å gjemme seg bak en busk.
Neshornene kan være... Neshorn, antar jeg,
kan være bak buskaset, og sjiraffen kan,
selv uten bein,
kan han spise tretoppene.
Sjiraffen rager over alle.
Det er vanskelig å skille ham fra den mekaniske versjonen.
Avhengig av hvilken vinkel du ser ham fra.
Men ikke alle dyr kan lure i buskene.
Den mest sofistikerte animasjonen var i flodhestene.
Vi visste at dyrene ikke kunne gå.
For vi... De måtte være festet til noe.
For å finne ut av det, dro disse filmskaperne tilbake til studioet.
I tankscenen vi bygget
til ubåten i En verdensomseiling under havet
gikk enskinnebanen under vann.
For å holde illusjonen intakt
ble vannet faktisk farget en grumsete grønnfarge,
for å skjule mekanikken.
For de søte, autentiske ørene rister ikke på seg selv.
Men alle svakhetene de ville dyrene hadde i utseende
ble mer enn gjort opp for på grunn av lyden,
som Walt Disney selv fant ut.
Walt Disney hadde vært så mye i parken at han ville sove der.
Den første gangen han gjorde det, kunne ingen finne bryteren
som skrudde av alle jungellydene.
Han klaget over at han ikke fikk sove.
Han forble våken hele natten
for det var like ille som å være i en ekte jungel.
Kartet er en påminnelse om hvor godt Jungle Cruise er gjemt.
Her er Walts leilighet, og her er Jungle Cruise,
rett ved inngangen til parken og rett bak en sovende Walt.
Legg også merke til
at Walts leilighet er over brannstasjonen, så...
Snart kunne Walt slappe av,
for åpningsdagen til Disneyland nærmet seg raskt.
Det er bare noen dager til Disneyland offisielt åpner.
Vi vil oppdatere dere om hva som har skjedd
og la dere dele gledene og bekymringene i vårt kappløp mot tiden.
Jungelen hadde vokst i et år, så alle plantene var godt på vei.
Elven var delvis fylt, og båtene kjørte på skinnene.
Og Walt Disney var selvfølgelig med på jomfruturen.
Verdens største leketøy for verdens største barn.
Jungle Cruise var som et kult actionfigursett
som man kunne leke inni.
Fin foss. Men hvor er alle dyrene?
De installerer fortsatt de elektromekaniske dyrene
som er der.
Han vet at dette blir på hengende håret.
Den største bekymringen den 17. juli, er om det ser bra ut for TV-publikummet.
Og TV-publikummet var viktig, for hele parkens suksess
var avhengig av å gjøre et veldig godt førsteinntrykk.
Siden millioner av mennesker fulgte med...
Presset må være enormt.
Fordi, ikke glem,
Walt bygget ikke bare en jungelelv i en ørken,
han bygget også et slott, flygende elefanter,
piratskip som flyver på liksom,
en fungerende dampbåt, småbiler som kjører,
alt på et år.
Så, forståelig nok...
Alle sier: "Hva er det du tenker på?"
Dette, selvfølgelig. Og da vindebroen endelig falt 17. juli 1955,
sparte disse kringkastende pionerene med sine...
Tjueni kameraer, dusinvis av mannskap.
-Og én... -Ronnie Reagan.
...det beste til slutt.
Walt, det virker som vi har vært overalt.
Jeg håper det. Jeg vet ikke.
Har vi ikke gått glipp av noe?
Det virker sånn.
Et helt land?
Adventureland.
Det er favoritten min. Vi går bort dit.
Og nå begynner et ekte eventyr.
Det stemmer, et ekte eventyr. Kanskje det største.
Nå er vi fullastet, tror jeg. Takk, kaptein.
Du kan legge fra.
Vi er klare for en tur ned verdens tropiske vannveier.
Dere kan ikke tro det, folkens. Fargene er så utrolige.
Bakkene er fulle av sjeldne trær og eksotisk bladverk
som er hentet fra alle verdenshjørner.
Og grøfta ved motorveien. Men det fungerte!
Direktesending av Disneylands åpning på ABC
tiltrakk seg 90 millioner mennesker.
Det var det største direktesendte TV-skuet frem til da.
Det er bemerkelsesverdig
med tanke på at USAs befolkning bare var 170 millioner.
Publikum er som dem. Tilskuerne er dem.
De ser seg selv der.
Det er det åpningssendingen gjør,
den plasserer deg der du vil være.
Og den åpningsdagen i Disneyland,
selv om det var kleint...
...viste at Walt Disney hadde skapt noe helt utrolig.
Etter bare ett sprøtt år med hardt arbeid
rant en eksotisk elv gjennom det tørre Anaheim-landskapet,
og Walt kunne endelig få en god natts søvn.
Og gjøre seg klar for dag to.
De neste ukene var Disneyland det heteste stedet i byen.
Ryktet spredde seg om den eksotiske Jungle Cruise.
Og som i dokumentarserien den ble inspirert av,
var Jungle Cruise fylt med eksotiske dyr og interessante fakta.
Som blir fortalt av ikke-robotiske skippere
som navigerte i Jungle Cruises vann,
mens de holdt show for sine 30 ivrige gjester per båt.
Rolig, folkens. Pass på krusningene der fremme.
Skipperne var mer på utkikk etter sjefen,
for Walt kom ofte om bord og vugget båten.
Walt dro til Jungle Cruise,
skipperen var nervøs,
for han hadde Walt i båten.
Hei, Walt.
Han kjørte båten i rekordtempo.
Han fløy gjennom jungelen med full gass.
Han ringte og spurte: "Hva er reisetiden?"
Han visste at det var sju og et halvt minutt.
Han sa: "Jeg fikk en fire minutters tur."
Håper dere likte det.
Han sa: "Hva om du går på kino
og de utelater den midterste filmrullen?"
Han sa: "Dick, vi må skape et fantastisk show,
et konsekvent show, uansett hvor lang køen er."
Og så setter managerne inn små varselklokker i alle båtene,
så skipperne måtte time showet sitt til et gitt punkt.
Så alle lærte og ble vant til det.
Neste gang Walt var på Jungle Cruise,
fikk han et cruise med vanlig lengde, han gikk av og sa ingenting.
Det er et kompliment i Walt Disneys verden.
Det er sånn du får hans godkjenning.
I dag bruker skipperne landemerker for å ta tiden.
Styringen styres av en undervannsbane.
Det forklarer presisjonsstyringen med en hånd.
Litt nærme.
Så la oss stoppe det her,
for alle som har vært på Jungle Cruise de siste 30 årene
vil nok husket ting litt annerledes.
Den Jungle Cruise vi kjenner i dag er ikke den vi åpnet med.
Walt ville at Jungle Cruise skulle være mer alvorlig.
Vel, selvsagt.
Walts True-Life Adventures var slett ikke morsom.
Men de fikk litt spenning her og der.
Se opp for pytonslangen.
Pass på til høyre, vi nærmer oss dem nå,
de enorme alligatorene.
Pass hendene, er dere snille. Pass hendene...
Med tanke på overfloden av våthet
var Jungle Cruise tørr og informativt...
Dette er et dyr uten stemmebånd.
...lærerikt...
Og nå er vi ved Mekong-elven i Cochinchina.
...og fullstendig uten humor.
I denne tropiske regnskogen har hvert tre en bukett.
Det er en misforståelse at det ikke fantes noen humor
tidlig i Jungle Cruise.
Vi har en kopi av det første manuset, og det er en vits der.
Fortsetter du å se på den banken,
kan du si at du fikk et nikk fra en sjiraff.
Det er ingen god vits, men det er en vits.
En som sa de dårlige vitsene, var Ron Dominguez,
som ikke bare fikk besteforeldrenes tre plantet,
men denne lokale gutten fikk også jobb.
Man hadde et enkelt manus, og iblant kastet man inn egne ting.
Ingen er invitert til denne familiemiddagen.
Når man ser tilbake, var det nok ganske teit.
Etter fem år med Disneyland-drift,
sa ryktet at Walt overhørte en mor som hoppet over cruiset
fordi hun hadde gjort det før.
Det øyeblikket inspirerte Walts nye filosofi.
Så lenge det er fantasi igjen i verden,
blir Disneyland aldri komplett.
For å bekrefte mistanken,
vendte Walt seg til sjefs-moromannen, som var ansvarlig
for hvorfor så mange av Walts filmer var morsomme og søte.
Selv om han var en animasjonslegende,
så Marc Davis et stort problem med Jungle Cruise.
"Det er ikke morsomt." "Hva?"
"Det er ingen humor."
Vel, et lite nikk mot humor. Men uansett var det et problem.
Ifølge Marc mente han at Disneyland måtte være et sted...
Folk må komme inn, se noe og faktisk le høyt.
Det var ikke noe sånt der.
Med Walts humorløse antagelse bekreftet, tok Marc Davis et karrierehopp
fra legendarisk animatør til Jungle Cruise-oppusser.
Tidlig på 60-tallet kom Marc Davis med påhittene
som er synonyme med hva attraksjonen har blitt.
Han tok med humor i alt han gjorde.
Han tok med karakteren,
egentlig kom han med grunnlaget for historiefortelling
som vi fortsatt bruker til dags dato, med hyenene og apene.
Marc Davis fant på noen kunstkonsepter
for å tilføre både litt humor til attraksjonen,
men for å tilføre realisme til dyrene
som var med i Jungle Cruise.
Å prøve å skape ting som folk forsto,
og å prøve å gjøre noe som folk kan relatere til,
og noe de kunne reagere på.
Metaforisk sett
tømte Marc Davis elven for tørrheten,
og fylte elven igjen med flere titalls nye scener og dyr.
Og takket være Audio-Animatronics-teknologi,
kunne Marc slippe løs en strøm av nye ideer.
Elefantsnabelen hadde gått opp og ned eller til siden.
Marc ville at de skulle gå i ring.
Så vi måtte lage en helt ny prototyp
og legge nye planer for hvordan det skulle gjøres.
Løsningen var et spesialrør,
som var fleksibelt, holdbart og vannfast.
Noen ganger kalt en slange.
Og dette er utfordringene vi
møtte til daglig.
I en kreativ utflukt
ble elefantene kjørt inn til Imagineerings hovedkvarter.
Heldigvis hadde de plass til bred last.
Marc hadde designet så mange elefanter at han begynte å lure på hva Walt ville tro.
"Det er én ting du ikke vil like, Walt."
Jeg sa: "Ingen kan gå gjennom her
og se alle elefantene samtidig."
Og som en elefant, hadde Walt en idé han aldri ville glemme.
Han sa: "Det er flott. Neste gang de kommer hit
ser de noe de ikke så forrige gang."
Så den første gangen ser de kanskje...
-En liten sprut. -Og andre gangen...
En stor sprut.
Walt pleide å si til Marc Davis: "Det er en cocktailfest."
De kommer til å prate,
og om du får til dialogen eller ikke, er ikke viktig.
Men vet du hva? Gjestene vil gjøre det igjen og igjen
for å oppdage mer og mer.
Marcs talent for å tilføre komedie til store attraksjoner
var forut for sin tid.
Men noen av de vitsene var basert på stereotyper
som nå anses som upassende.
Walt Disney ba meg lage noen ideer til toget
for å reklamere for...
...jungelelveturen.
Siden han var proppfull av gode ideer...
Han sa: "Nei.
Det er for bra. Vi må få det i turen."
Det er tilfredsstillende å kjøre gjennom med en folkemengde,
og se at folk fortsatt ler etter så lang tid.
Endelig har hyenene noe å le av.
Takket være Marc Davis hadde alle det.
Min historie med Jungle Cruise går langt tilbake i tid, til da jeg var
en liten drittunge som hadde en stor afro.
Vi bodde i Florida,
og vi fikk muligheten til å dra til Disney.
Jeg husker at jeg kjørte Jungle Cruise.
Det var spennende og dramatisk,
man visse ikke hva som ventet rundt hjørnet.
Og du blir transportert inn i en annen verden.
En verden der primater er bevæpnet,
for en gorilla med våpen er gøy, men det er morsommere med
en skipper med...
Skøy.
Siden han er en av forfedrene til moderne Imagineering,
var det logisk at Marc Davis skulle lage mange...
Pappa-vitser som alle kjenner og hater.
Forsiktig, folkens. Ingefær biter.
Jeg elsker ordspill.
Hun er en tøff nøtt å knekke.
Jeg elsker Jungle Cruise.
Det er en bløt spøk,
men jeg skal melke den for alt den er verdt.
Det er der gryna ligger, selv om den er mager.
Skipperne får meg til å le.
De er gode fortellere.
Det er den magiske Jungle Cruise-opplevelsen.
Nå kan vi få noen om bord i båten.
Og i den båten er det en vittig og sjarmerende skipper.
De skal ta deg med på en fantastisk reise.
Det vil ta tre uker av tiden din.
Det er så gøy at det føles som ti minutter.
Etter hvert føltes det som flere tiår.
Og akkurat som dyrene
som bodde i den opprinnelige attraksjonen,
hadde Jungle Cruise utviklet seg til en annen opplevelse.
Jungle Cruise ble en populær attraksjon på grunn av vitsene.
Men nå ville man ta den på grunn av skipperne
og den flotte jobben de gjorde, mer enn fordi du ville se
dyrelivet som omgir en.
Men frykt ikke.
Mye av informasjonen fra originalen er der fortsatt.
Det er Schweitzer Falls.
Schweitzer Falls ble oppkalt etter en kjent mann,
den berømte oppdageren og forskeren dr. Albert Falls.
En veldig viktig mann her.
Men for å ha det på det rene, det er ikke noe juks på dekk.
Å nei! Det ser ut som om gorillaer har tatt over safarileiren.
Ikke lag noen lyder som høres ut som en banan.
De liker det.
Greit, nå stikker vi.
Når det gjelder manuset, er alle skipperne i samme båt.
Du får en kopi av manuset, og det er litt som en meny.
Deilig ordspill.
Men istedenfor forrett og hovedrett,
er det regnskog, elefantbasseng, flodhestbasseng, safari.
Sovende sebraer.
Han ser dødstrøtt ut. Dødstrøtt.
Løvene nyter favorittmåltidet sitt i dag,
sebra på steinseng.
Man får velge og vrake de man liker,
så alle skippere får de samme vitsene,
men det er også en annen stemning
med hvordan vitsene sies
og hvilke de velger.
Jeg tror neshornet prøver å ta dem ved hornet.
De får alltid tatt dem ved hornet.
Min stil? Jeg vil si at jeg har et ganske energisk
og sarkastisk Jungle Cruise-show.
Tigere kan hoppe over seks meter.
Men vi er bare 4,5 meter unna, så de hopper over oss.
Noe annet som kan gå over hodet på deg
er denne smarte registreringssjekken for de andre skipperne på elven.
Her ved flodhestbassenget, skal de fyre av pistolen, oppover.
Fordi, du vet,
man må verne om de mekaniske flodhestene.
I hvilken annen jobb kan man stå i en båt med 45 andre gjester
og bare fortelle vitser?
Det nest mest fryktede dyret i jungelen.
Det er den afrikanske okseelefanten.
Og hvis dere lurte på
hva det mest fryktede dyret i jungelen er,
se her borte. Det er svigermoren hans.
Men det er én vits som rager over alle de andre.
Den er så perfekt skrevet at den har blitt en legende.
Du har lest om den og sett den på film.
Ta vel imot den ene, den eneste, fantastiske...
Baksiden av vann!
Så, det er...
Baksiden av vann. Ser dere det?
Ja. Ikke prøv det hjemme.
Du slår hodet i kranen.
Baksiden av vann i Schweitzer Falls.
Da jeg hørte det, tenkte jeg:
"Jeg burde forstå den, men jeg forstår ikke."
Det henger ikke på greip.
Baksiden av vann gir ingen mening.
Men det gir all verdens mening.
Det er en vits som aldri blir flat.
Bare si den!
Om man ikke tar "baksiden av vann"-vitsen, vil gjestene si
at du glemte å ta "baksiden av vann"-vitsen.
"Hvordan våger du?"
I tillegg til å irritere superfans,
har fossen faktisk et praktisk formål.
Det er blandestasjonen for fargestoffet som gjør vannet grønt.
Alle jungler har sånne.
Men uansett hvilken side du ser den fra,
markerer fossen øyeblikket
der Jungle Cruise drar mot brygga.
Men ikke uten et siste nikk til det opprinnelige cruiset.
Se, det er min gode venn Trader Sam!
Hei, Trader Sam! Hvordan går det?
Den store historien bak Trader Sam
begynte i Jungle Cruise i 1955.
Trader Sam er en venn av skipperne.
Han henger ved elvebredden.
Han samler også på ting som han tar med tilbake
til hans Enchanted Tiki Bar og Grog Grotto.
Det er bare et steinkast unna.
Apropos steiner...
Beklager, ikke sånne.
Den ekte The Rock.
Jeg har hatt sjansen til å være skipper på mange Jungle Cruise-båter
i flere parker i årenes løp.
Forhåpentligvis ikke sånn.
Og du tenker nok:
"Jøss, jeg kan ikke huske å ha sett deg der, Rock."
Han har helt rett.
Selvsagt ikke, for alt skjedde i hodet mitt.
Og det var fantasien i det muskuløse, Mikke Mus-elskende sinnet
som skulle gjøre ham til en stjerne
i Disneys filmversjon av Jungle Cruise.
Velkommen til tidenes eventyr.
Det er interessant å se at de har på seg kostymer
som er inspirert av Afrikadronningen.
Kan du ta roret, frøken?
-Hva? -Kom igjen.
Og det er ikke bare et nikk til Afrikadronningen.
Bare se på hattene.
Det er fint å se at det binder sammen attraksjonen
med filmen som inspirerte oss.
Men for det meste
var det Jungle Cruise som inspirerte den,
fylt med action og komedie...
-Jeg har den. Eller ikke. -Prøv... Nei...
Filmen har mye til felles med attraksjonen,
og mye som ikke er felles.
-Baksiden av vann! -Akkurat!
Du hører ikke Dwayne Johnson si...
Baksiden av vann.
-Det funker når han gjør det. -Verdens åttende underverk.
En verden som nå er rik på Jungle Cruises,
som begynte da de amerikanske breddene brast
til Tokyo Disneyland i 1983.
Det var det første cruiset som gikk med klokka.
Så er det Hong Kong,
en fuktig og semitropisk destinasjon i seg selv.
Og denne versjonen er annerledes.
Gjestene havner midt i en episk kamp
mellom gudene for ild og vann.
Å være på baksiden av det, er mer en lettelse enn en vits.
Selv om dette verdensomfattende nettverket av elver
ikke er fysisk forbundet,
er det en felles historie og tilknytning blant skipperne.
De sendte meg til Tokyo da jeg var skipper,
for å møte Jungle Cruise-skippere fra hele verden.
Noen fra Disney World...
Noen fra Hong Kong Disneyland,
og vi fant tonen med en gang. Vi følte tilknytningen med en gang.
Men båndet skipperne deler handler ikke bare om vitsene,
men mange sier at Kevin var den beste på elven i sin tid.
Nei! Slem elefant! Dårlig sprut. La oss dra før han fyller på.
Han har fylt opp. Ned, alle sammen! Dukk! Gås.
Jeg har mange venner som har forlatt Jungle Cruise og kommer tilbake
fordi det er som terapi for dem.
Det er en måte å glemme alt annet på,
fortelle vitser og ha det gøy.
Jeg hadde uten å nøle hoppet i en båt og holdt show,
og tatt på meg shorts.
Forhåpentligvis ikke i den rekkefølgen.
På mange måter er Jungle Cruise mer enn bare en attraksjon.
Den representerer Disney-parkenes lange historie.
Vi vil alltid ha et Tornerose-slott,
og vi vil alltid ha Jungle Cruise.
De er bærebjelkene som alltid vil forbli intakte.
Som en attraksjon fra åpningsdagen,
ble den skåret ut av ørkenen og skapt av tynn, tørr luft
av Harper Goff og hans pinne og Bill Evans og hans gjenvunnede trær,
og med hjelp fra Marc Davis
vokste den til den tykke, lekre og elskede attraksjonen den er i dag.
Jeg snakket med Walt.
Jeg sa: "Det er to måter å gjøre det på.
En dyr måte og en billig måte."
Han sier: "Når du gjør noe,
og du gjør det bra nok,
vil publikum betale deg tilbake."
Nesten en milliard gjester besøker Disneyland alene,
så man kan trygt si...
Publikum setter pris på og aksepterer det jeg har gjort i alle år.
Det er en stor belønning.
Det er det nok. Det virker usannsynlig, men om du skulle gjort det igjen,
ville du gjort noe annerledes?
Vet ikke. Håper jeg ikke må gjøre det igjen.
Tenk på Walts originale visjon for Jungle Cruise.
Walt ville at gjestene skulle oppleve et ekte eventyr,
som eventyrene de så på TV
i True-Life Adventures.
Og dette ble virkelig realisert
da Disneys Animal Kingdom åpnet i Florida i 1998.
Walt ville nok vært veldig stolt,
for han ville sagt: "Ja, akkurat! Sånn skal det være.
Ekte dyr, der gjester kan sette seg i bilen
og tro de er i Afrika."
De fleste har blitt imponert over
og nysgjerrig på Adventurelands realisme.
De livaktige dyrene, de autentiske tropiske omgivelsene.
Disney ville vært stolt av det.
Jungle Cruise begynte det,
og vi leverer det i full kraft
med et fullstendig utbygd Animal Kingdom i dag.
Men Jungle Cruise er mye mer enn et springbrett
i arven etter Disneys opplevelser.
Denne klassiske attraksjonen handler ikke bare om skippere
eller vitsene, eller til og med dyrene.
Men den utrolige, kreative besluttsomheten til den originale skipperen,
som slo alle odds og la ut på et eventyr
som ikke er i nærheten av å legge til havn.
Vi er tilbake i sivilisasjonen.
Det har vært en glede å ta denne turen med dere.
Takk, alle sammen. Håper vi kan kjøre igjen en gang.
Men nå er det på tide å gå av.
Ha en fin dag. Ta vare på dere selv, og husk alltid...
Jeg glemte det.
TIL MINNE OM RON DOMINGUEZ 1935-2021
Tekst: Tina Schultz