Де це я?
Куди ви нас везете?
Марґо?
Відчепіться!
Марґо?
Марґо, ти там?
Марґо, чуєш мене?
Що це за хрінь?
Ти Калака, так?
Я Еллі, ти мене знаєш.
Це ти так кажеш.
Де Марґо?
Де моя дружина?
Берег москітів
ЗА РОМАНОМ ПОЛА ТЕРУ
-Гей. -Де ти був?
Я був тут.
О боже. Як ти мене налякав.
Я відвернулася на дві секунди й…
Так не можна, Чарлі.
Вибач, я дивився на них.
Може, ми купимо такого?
Навіщо?
Не знаю, може…
випустимо або…
Вони народилися в клітці.
Вони не зможуть жити на свободі.
Вони не вміють тікати від хижаків.
Усе одно треба дати шанс хоч одному.
Ти й досі обкурений.
Ходімо.
СОШИМІЛЬКО
-Фото? -Так.
Ні.
-Давай так. -Отак?
Вони американці?
Так.
Ситуація дивно змінилася.
Це повідомлення від наркокартелю?
Мабуть, ні.
А оранжеві бейсболки щось для вас значать?
А повинні?
Не знаю.
Річ у тім,
що я йшов за Еллі й Марґо, дійшов до ринку.
І вже хотів ними зайнятися, коли їх схопило десь 20 чоловіків.
Усі в бейсболках. Оранжевих бейсболках.
Це ж треба, яке диво.
Справді незрозуміло.
Усе одно ти їх загубив, Білл.
Дуже погано…
Дуже. Погано.
Контракт ще дійсний.
Знайди їх.
Сьогодні.
Так точно.
Їдьмо.
Заходь.
Що скоріше зробимо, то скоріше я вернуся додому
дивитись «Америка має талант».
-Його ще показують? -Ну тебе.
Вітаю, бос.
Так, ми вже близько.
Естель встановила приманку для їхньої дочки Діни.
Так. Ми впевнені, що це спрацює.
Ви в цьому впевнені? Бо я – ні.
Ну…
Скажіть, ви вірите у відьом?
Ні.
Був собі чоловік на ім'я Фрідріх Шпеє.
Він теж не вірив у відьом.
Він був свідком роботи інквізиції.
Бачив, як катували невинних жінок.
Як невинні жінки видавали інших невинних жінок,
щоб припинити ці муки.
Ми знаємо вже 400 років, що від тортур немає жодної користі.
То чому до них і досі вдаються?
Наскільки мені відомо… Я читав про це в туалеті.
Будь-якої миті
в половині країн світу застосовують той чи той вид тортур.
Про це заявляють 44% біженців у США.
Я пережив тортури.
Не те щоб США були білі й пухнасті.
Ясна річ, після 11 вересня
це називають «суворий допит»,
але ми всі знаємо, що це старий метод під новою назвою.
Чорт забирай. Їх підтримує 58% населення Америки.
«Просто зробіть це». Так?
Мабуть, тому наша країна – найщасливіше місце на Землі.
Точно.
Принесу нам чаю.
Чорт. Чорт!
Де ця малявка?
Повертайся, Діно.
Ти потрібна рідній країні.
А картель от-от поріже тебе на дрібні шматочки.
Та ну, Естель. Це не смішно.
Що?
Нічого.
-У мене щось у зубах чи… -Ні, з зубами все гаразд.
Що тоді?
Ти пам'ятаєш, як був маленький?
Який маленький?
Дуже маленький. Пам'ятаєш наш старий дім?
Який саме?
Перший. Де був телевізор.
Ні. А що?
Нічого. Просто… Я не знаю.
Я просто намагалася згадати,
як мама була вагітна тобою, і не змогла.
Хіба не дивно?
Не знаю. Ти була маленька.
Але, це якось ненормально, скажи?
Я пам'ятаю, як тато дав мені тебе.
Стривай. Що? Тато…
Що зробив тато? Дав тобі…
Так.
І сказав: «Зачекай хвилинку.
Матимеш брата, лише якщо пообіцяєш любити його,
дбати про нього
й гратися з ним.
Це досить велика відповідальність».
А я кажу: «Давай».
Але я взагалі не…
Я не пам'ятаю маму вагітною.
Хіба це не дивно?
Дивно, що ти постійно про це питаєш.
Слухай, замов морозива.
Я…
-Мені треба в туалет. Добре? -Добре.
Гаряча лінія.
Гаряча лінія для родини Фоксів.
Алло?
Діно? Діно Фокс, це ти?
Угу.
Слава богу. Я надіялася, що ти подзвониш.
Це Естель Джонс. Ми вже розмовляли.
Я була в домі твого хлопця Джоша.
Слухай, треба, щоб ти була на зв'язку.
Будь ласка, не кидай більше слухавку.
Мабуть, ти читала газети.
Мені прикро, що ти дізналася таким чином.
-Так не повинно бути. -Боже, Естель.
Замовкни.
Слухай.
Еллі й Марґо зробили неправильно.
Через них багато хто постраждав. Дуже багато хто.
Але мета в них була добра.
Вони хотіли мати сім'ю. Хотіли мати дітей і любити їх.
І вони вас люблять.
Але, золотко, ти повинна сказати мені, де вони.
Можеш це зробити?
Можеш сказати, де знайти Еллі й Марґо?
Чекайте.
Чарлі…
-Він насправді… -Ні.
Послухай мене, Діно. Послухай мене.
Він твій брат у всіх розуміннях.
Але не біологічний.
Ти її втратила.
Вона передзвонить.
-Що взагалі з тобою таке? -Вона дитина.
Так. І я щойно здійснила мрію цієї малявки.
Я про це не сперечатимусь.
Просто не можна говорити таке дитині її віку. Це жахливо.
Скажи, як виконати наше завдання так,
щоб ніхто не постраждав?
Дитина страждає.
Я не кажу про її почуття.
Я кажу про вогнепальні поранення.
-Мені це не подобається. -Мені плювати.
Нарешті. Чому так довго?
О чорт. Ти плакала?
Що? Ні. Господи.
Яка ти дивачка.
Не називай мене дивачкою, диваче.
Діти, ваш рахунок.
Почнімо спочатку.
Був собі хлопець…
на ім'я Алек Фінн.
Захисник природи.
Принаймні він казав, що його так звати.
Але виявилося, що Алек Фінн
працював у Агентстві національної безпеки.
-«На». -Що?
Не «у». Ти сказав «у». «На».
-Яка різниця? -Різниця велика.
То поясни мені цю різницю.
Колись давно у мене був стартап.
Я працював сам, у підсобці свого будинку.
Потім його купили падлюки з Кремнієвої долини,
які багато чого мені обіцяли.
І ти повірив?
Ти, супротивник корпорацій? Ненависник брендів?
Ти що, перестав бути піратом? Перейшов у ВМФ?
Ніхто не казав, що я не впоров дурість.
Але я справді в це повірив.
Я справді думав, що можу зробити добро світові.
-І що це було? -Алгоритм.
Що він робив?
За допомогою проєкцій змін клімату визначав зміни в міграції птахів.
Чому уряд зацікавився міграцією птахів?
Не знаю. Але мене видали АНБ, я отримав пропозицію,
від якої не міг відмовитися.
І що ти зробив?
Відмовився.
Бо це моя ідея, я не міг її віддати їм.
Мені вирішувати, для чого її використовувати.
Де алгоритм тепер?
У моїй голові. Я стер його з лиця землі.
До біса їх.
І раптом…
І через десять років ти втікаєш у Мексику.
Розсилаєш сигнали лиха товаришам, від яких ти відвернувся.
Шукаєш прихистку в Каса Роха.
-Саме так. -Чудово.
Ну, тоді розкажи мені про Каса Роха.
Знаєш, я сподівався, що це ти мені розкажеш про Каса Роха.
Авжеж. Бо я Калака, вартовий Каса Роха.
-Саме так. -О боже мій. Ні.
Ні, Калаки більше немає.
А що з ним сталося?
Їх було багато. Остання з них померла.
Від чого?
Від ран.
Тебе це взагалі тривожить?
Що?
Усе це.
Що ти ріс без друзів і все інше.
Не знаю. Тобто…
Діти переважно займаються різними нецікавими речами.
Я про це ніколи не думав.
А ти ніколи не думав, яке могло б бути наше життя,
якби мама з татом були інші?
Тобто як – інші?
Нормальні.
Ні. Думаю, й так усе добре.
Ми робимо різні цікаві речі, тому…
Усе компенсується.
Треба вертатися.
Чому?
Щоб не злити маму й тата.
Гей! Пора йти.
Розумієш, Калака44 – це…
позивний, скоріш за все, охоронця Каса Роха.
Ми цей позивний використовуємо… ого, вже давно.
Надіючись, що з'явиться хтось такий, як ти.
Встановить контакт.
Може, допоможе нам.
«Нам» – це кому? Ви хто? МІ-6? ФСБ?
Не будемо про це.
Поговоримо про Каса Роха.
Що ти можеш мені розповісти?
Я нічого не знаю.
Як ми розуміємо, це щось схоже на анклав терористів.
Сховище для самозваних дисидентів та жорстоких радикалів.
То що… Ось яке я маю питання.
Що ти за погана людина, Еллі,
якщо шукаєш притулку в такому місці?
Га?
Добре.
Може, це розв'яже тобі язика.
Де вона?
-Так. -Починайте.
Скажи щось, довбаний боягуз!
Побавилися – й годі. Припини це.
Зупини.
За моєю командою.
-Не чіпай її. -Добре.
Тоді розкажи все, що знаєш, про Каса Роха.
Я не знаю, що сказати!
Слухай. Ти повинен розповісти мені правду, Еллі.
Я не можу розповісти про те, чого не знаю.
Добре. Тоді скажу так: це не я вб'ю ту жінку, а ти.
-Що ти хочеш від мене почути? Я… -Скажи, як знайти Каса Роха.
Я нічого про неї не знаю.
-Хочеш, щоб я щось вигадав? -Ну.
Хочеш, щоб я збрехав?
Десять.
Добре. Я збрешу.
-Дев'ять. -Як туди дістатися?
Біля другої зірки зверни направо,
-на дорогу з жовтої цегли. -Вісім.
Там крани з лимонадом
-і співають пташки. -Сім.
-Там живе Амелія Ергарт… -Заткнись, Еллі. П'ять.
Заміжня за Д. Купером. Має дев'ять дітей.
-Чотири. -Що ти хочеш почути?
-Три. -Кажи, Еллі.
-Я не знаю! -Два.
Якщо не скажу, жбурнеш мене у воду й дивитимешся, чи я випливу?
Один. Останній шанс, Еллі. Останній.
Еллі, чорт забирай!
Еллі!
Марґо, заплющ очі! Міцно заплющ!
-Кажи, падло. Зараз. -Прости, люба.
Я тебе люблю, Марґо!
-Давай. -Еллі, чорт забирай!
Марґо, прости, люба!
Ісела казала, тобі можна довіряти.
Скажу чесно, я з нею не погоджувався.
Я вважав тебе шпигуном спецслужб.
Але ти тоді не помилявся.
Я Калака.
Ваш пропуск у Каса Роха.
Послабимо трохи ворожість, добре?
Гей.
Зустрінемося в готелі.
ГОТЕЛЬ «ІЗАБЕЛЬ»
Алло.
Діна?
То що мені робити?
Гей! Ти не такий.
А ти?
Я такий, яким мене зробили.
Подивися на мене.
Я раніше був фахівцем з екологічного права.
Жив у Вествуді. Мав «Теслу».
І велотренажер, на який не сідав.
У нас там добре місце, Еллі. І ми його захищаємо.
То побудуйте стіну.
Я і є стіна.
Мої люди стежать за дітьми.
Вони багато гуляють,
але врешті-решт приведуть до батьків,
гарантія сто відсотків.
Марґо!
Кохана!
Марґо!
Нам це вдалося.
Нас туди пустять.
Це на південь від кордону.
Ґватемала.
Це у Ґватемалі.
Це буде пригода.
Ти куди?
Ми тут самі. Вони пішли.
Ти падлюче стерво.
Кохана, заспокойся.
Я з ними грався.
Я знав, що це блеф. Вони наче контрольно-пропускний пункт.
Для мене це було очевидно.
І ти не думав,
що мій мозок можуть розмазати по підлозі?
Ні.
-Ні секунди? -Ні.
Тобто…
Так, секунду подумав.
Але я знав, що тобі нічого не зроблять.
Мені ти не здавався таким упевненим.
Це ясно, бо я мусив їх переконати.
Вони мали зрозуміти, що мені можна довіряти. Нам довіряти.
І це спрацювало.
Гей.
Ґватемала.
Там краще, ніж у Мексиці. Там буде чудово.
Ні.
Там не буде чудово.
Бо в нас завжди так.
Ти постійно щось обіцяєш, але не виконуєш обіцянок.
І я сама винна. Я тобі це дозволила.
Ми обоє знаємо чому.
Але більше цього не буде. Кінець.
Марґо. Заспокойся.
Дайте грошей.
Це вони.
Думаю, треба розбудити дітей і виїхати на південь.
Може, по дорозі зупинимося біля океану.
Що? Діти ніколи не були на пляжі.
Займемося чимось нормальним хвилин на п'ять.
Відпочинь. Подихай. Посмаж маршмелоу.
Що?
Ми їх знайшли. У готелі з назвою «Ізабель».
Не випускай звідти нікого, поки не приїдуть мої люди.
Зрозумів.
Звалюймо.
Хто ви такі?
Еллі й Марґо, ви поїдете з нами.
Будь ласка.
Як ви нас знайшли?
Чарлі?
Усе гаразд. Допоможи мені зрозуміти, доню.
Я не розумію.
Це неправда.
Еллі, це все не має значення. Ви повинні поїхати з нами.
У вас на хвості картель.
З ними ще якісь ґринґо.
Дякую.
Ми спізнилися.
Американці нас випередили.
Білл.
Чув про «перехід по мандоліні»?
Не думаю, що чув.
Це давній франко-марокканський метод тортур.
Струна мандоліни, натягнена між ногами,
розрізає яєчка навпіл.
Зрозумів.
Чоловік потрібен мені живий. Батько.
Інших убий, якщо треба.
-Ви тут самі? -Цієї миті – так.
Самі-самісінькі.
Картель поряд, тож чемно просимо вас іти з нами.
Тату?
-Усе буде добре. -Не буде.
-Ви їх лякаєте. -І добре. Зараз треба боятися.
-То відпустіть нас. -Такого не буде.
Вам від цього ніякого зиску.
Ви постраждаєте. Нащо? Заради нас?
Ви дійдете з нами до кордону з картелем на хвості?
У нас двоє дітей.
У них ноги удвоє коротші.
Вони втомлюються навіть від походу в магазин.
Думаєте, ваше…
Ваше начальство вас нагородить за те,
що нас поріжуть на шматки? Навряд.
Просто скажіть, що ми вже поїхали.
Ви нас не знайшли. Повертайтеся додому. Бережіть себе.
Господи, тату. Замовкни й ходімо!
-Я розберуся. -Ні. Не ви.
Їй страшно.
Підемо всі разом або не підемо взагалі.
Ідіть сядьте.
Діно.
Діно. Самій виходити небезпечно.
Діно.
Будьте тут.
Замкнись у ванній.
Бачиш, що ти накоїв? Навіщо?
Хто ти такий?
Ходімо.
Перестань!
Перестань! Нащо ти це робиш?
-Еллі! -Хто ти в біса такий?
-Тікайте звідти! Швидко! -Він не вистрелить.
Він не стрілитиме.
Тікаймо! Бігом!
Зараз тут буде більше людей.
А тепер поспішайте.
-Чарлі, сядь. -Поліція вже їде.
Поліції якраз і треба боятися.
Що нам робити?
Забиратися звідси.
-Народ. -Сюди.
-О чорт. Сюди. -Віддай мені.
-Бігом, бігом. -Швидше.
Чорт!
Я відчинив. Тату.
Мамо. Тату. Ходімо.
Ідіть знайдіть їх!
-Стривай. Назад! -Чорт!
Іди.
Йдемо, йдемо.
Зупиніться. Сюди.
Швидше.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк