Var fan är jag?
Vart tar ni oss?
Margot?
Rör mig inte, för fan.
Margot?
Margot, är du där?
Margot, hör du mig?
Vad fan är det här?
Du är Calaca, va?
Jag är Allie. Du känner mig.
Säger du, ja.
Var är Margot?
Var är min fru?
BASERAT PÅ BOKEN AV PAUL THEROUX
-Hej. -Var har du varit?
Här.
Gud, vad du skräms.
Jag tittade bara bort snabbt och…
Du får inte göra så, Charlie.
Förlåt, jag tittade bara på dem här.
Borde vi köpa en?
Varför?
Jag vet inte, typ…
…befria dem, eller…
De är uppvuxna i fångenskap.
De vet inte hur man lever fritt.
De vet inte hur man undviker rovdjur.
Vi borde ändå ge nån en chans.
Du är så stenad just nu.
Kom. Vi går.
-Foto? -Sí.
Nej.
-Gör så här. -Så här?
Amerikaner?
Ja.
Japp.
Det tog en märklig vändning.
Är det måhända ett narcomensaje?
Inte, då.
Brandgula hattar då? Säger det dig nåt?
Borde de det?
Jag vet inte.
Jag följde Allie och Margot till marknaden där.
När jag skulle ta hand om dem blev de påhoppade av 20 män.
Alla i brandgula kepsar.
Det var då det värsta.
Ett riktigt mysterium.
Hur som helst tappade du bort dem, Bill.
Väldigt illa…
Väldigt. Illa.
Kontraktet gäller än.
Hitta dem.
Idag.
Aj aj.
Kör.
Kom igen.
Ju förr vi kommer igång, desto förr kommer jag hem
och kan se America's Got Talent.
-Går det ännu? -Dra åt helvete.
Hej, chefen.
Ja, vi är nära.
Estelle lade ut ett lockbete åt dottern, Dina.
Jo då, vi är positiva över det.
Är du positiv? Jag är då inte det.
Så…
Tror du på häxor?
Nej.
Det fanns en kille, Friedrich Spee.
Han trodde inte heller på häxor.
Han bevittnade inkvisitionen dagligen.
Såg många oskyldiga kvinnor torteras.
Såg många oskyldiga kvinnor peka ut varandra
bara för att sluta torteras.
I 400 år har vi vetat att tortyr inte fungerar.
Så varför händer det fortfarande?
Tydligen… Jag läste det här på toan.
Vid varje givet ögonblick
sker nån form av tortyr i hälften av jordens länder.
Det är 44 procent av alla flyktingar till USA.
Jag har upplevt det.
Det är inte så att USA är fläckfria.
Efter 11 september
började de kalla det "förstärkta förhörsmetoder",
men alla visste att det var samma recept i ny förpackning.
Femtioåtta procent av befolkningen gav sitt samtycke.
"Gör det bara." Eller hur?
Det är nog därför vi är lyckligast på jorden.
Exakt.
Jag hämtar en kopp te.
Helvete!
Var är snorungen?
Kom tillbaka, Dina.
Ditt land behöver dig.
Och kartellen vill skära dig i slamsor.
Kom igen, Estelle. Inte roligt.
Vad?
Inget.
-Har jag nåt mellan tänderna eller… -Nej, inget sånt.
Vad är det då?
Hur mycket minns du från när du var liten?
Hur liten?
Typ jätteliten. Minns du det gamla huset?
Vilket?
Det första. Det med tv.
Nej. Hur så?
Ingen anledning. Jag vet inte.
Jag försöker bara komma ihåg
när mamma var gravid med dig, men jag kan inte.
Verkar det skumt?
Jag vet inte. Du var ganska liten.
Ja, men visst verkar det konstigt?
Jag minns att pappa gav dig till mig.
Vänta. Vad? Pappa…
Pappa gjorde vad? Gav dig…
Ja.
Och han sa: "Vänta lite.
Du får bara en bror om du lovar att vara snäll mot honom
och ta hand om honom
och leka med honom.
Det är ett stort ansvar."
Och jag bara: "Ge mig."
Men jag… Kom igen.
Jag minns inte att mamma var gravid.
Är det konstigt?
Det enda konstiga är att du frågar om det.
Du, beställ lite glass eller nåt.
Jag ska…
-Jag måste på toa. Okej? -Okej.
Hjälplinjen.
Familjen Fox hjälplinje.
Hallå?
Dina? Dina Fox, är det du?
Ja.
Tack och lov. Jag hoppades att du skulle ringa.
Det här är Estelle Jones. Vi pratades vid tidigare.
Jag var hemma hos din pojkvän Josh.
Du, lägg inte på, okej?
Snälla, lägg inte på igen, gumman.
Du har säkert läst tidningarna, va?
Synd att du fick veta det så här.
-Det borde inte ha gått till så. -Herregud.
Tyst.
Hör på.
Det Allie och Margot gjorde var fel.
Och det orsakade mycket smärta. Men de gjorde det av en god anledning.
De ville ha en familj och barn att älska.
Och de älskar dig.
Men du måste berätta var de är.
Kan du göra det?
Kan du säga var Allie och Margot är?
Bara… vänta.
Charlie är…
-Är han egentligen… -Nej.
Hör på mig, Dina.
Han är din bror på alla sätt som räknas.
Bara inte biologiskt.
Hon försvann.
Hon ringer igen.
-Seriöst, vad är problemet? -Hon är bara barnet.
Men snälla. Jag gjorde precis snorungens drömmar sanna.
Jag tänker inte gräla om det.
Det är bara hemskt att säga det till ett så litet barn.
Vet du ett bättre sätt att göra vårt jobb utan att nån blir sårad?
Hon blir ju sårad.
Jag pratar inte om hennes känslor.
Jag pratar om att folk blir skottsårade.
-Jag gillar det inte. -Jag bryr mig inte.
Äntligen. Vilken tid det tog.
Oj, fan. Har du gråtit?
Va? Nej. Jösses.
Vilket miffo du är.
Kalla mig inte miffo, ditt miffo.
Ungdomar, här är notan.
Vi börjar om.
Så, det fanns en kille…
…vid namn Alec Finn.
Miljöaktivist.
Det var åtminstone det han sa till folk.
Hur börjar samma Alec Finn
senare jobba med Nationella säkerhetsmyndigheten?
-Åt. -Hur sa?
Inte "med". Du sa "med". Åt.
-Finns det en skillnad? -Stor skillnad.
Förklara då den här skillnaden.
Jag drev en startup.
Jag var själv. Jag drev den hemifrån.
Jag lät den köpas upp av skitstövlar från Silicon Valley
som kom med många löften.
Som du trodde på?
Du? Herr Antikoncern? Herr Ingen-logo?
Slutade du vara pirat? Gick med i flottan?
Ingen sa att jag inte var korkad.
Men jag trodde verkl… Jag trodde faktiskt på det.
Jag trodde faktiskt att jag kunde göra nåt bra.
-Vad var det? -En algoritm.
Som gjorde vad?
Använde klimatförändringsprognoser för att spåra ändringar i fågelmigration.
Varför bryr sig staten om det?
Jag vet inte. I nästa sekund säljer de mig till NSA.
-Jag kunde inte tacka nej. -Vad gjorde du då?
Jag tackade nej.
För det är min idé, och de får den inte.
Jag bestämmer vad den används till.
Var är den nu?
I mitt huvud. Jag förstörde allt.
Åt helvete med dem.
Och plötsligt…
Tio år senare är du på flykt i Mexiko.
Skickar nödsignaler till gamla kamrater som du vände ryggen till.
Du söker skydd i Casa Roja.
-Precis. -Utmärkt.
Okej, berätta om Casa Roja.
Jag hoppades att du kunde berätta om Casa Roja.
Precis. För jag är Calaca, Casa Rojas portvakt.
-Exakt. -Du milde. Nej.
Nej, det finns ingen Calaca längre.
Vad hände med honom?
Den senaste dog. Hon dog.
Av vad?
Sina skador.
Stör det dig nånsin?
Vadå?
Allt.
Att växa upp utan vänner och sånt.
Jag vet inte. Jag menar…
…de flesta ungar gillar tråkiga grejer.
Jag tänker inte på det.
Tänker du aldrig på hur saker och ting hade varit
om mamma och pappa varit annorlunda?
Hur då?
Normala.
Nej, jag tycker att det är coolt.
Vi får göra roliga grejer, så…
Det jämnar ut sig.
Vi borde gå tillbaka.
Varför?
Ifall att mamma och pappa blir arga.
Hallå! Dags att gå.
Calaca44 var bara ett namn på Casa Rojas gränsbevakare.
Vi har använt namnet ganska länge nu.
I hopp om att nån som du dyker upp.
Tar kontakt.
Kanske hjälper oss.
Vilka oss? Vilka är ni? MI6? FSB?
Det är oviktigt.
Prata om Casa Roja istället.
Vad kan du berätta?
Inget.
Så som vi har förstått det är det en terroristcell.
Ett gömställe för självutnämnda oliktänkande och våldsamma radikaler.
Så det här är min fråga:
Hur stor usling är du, Allie,
om du söker hjälp på ett sånt ställe?
Va?
Okej.
Kanske det här får dig att prata.
Var är hon?
-Ja? -Gör det.
Säg nåt, din jävla fegis!
Det räcker. Sluta.
Sluta.
När jag säger till.
-Låt henne vara. -Okej.
Berätta då allt du vet om Casa Roja.
Vad kan jag säga?
Du måste berätta sanningen, Allie.
Jag kan inte säga nåt jag inte vet.
Låt oss klargöra nåt. Det är inte jag, utan du som dödar henne.
-Vad ska jag säga? Jag… -Berätta var Casa Roja är.
Jag vet inget om det.
-Ska jag hitta på nåt? -Tja.
Ska jag ljuga?
Tio.
Okej. Jag kan ljuga.
-Nio. -Vägen dit?
Sväng höger vid den andra stjärnan,
-följ den gula tegelvägen. -Åtta.
De har läskfontäner
-och fåglar som kvittrar. -Sju.
-Amelia Earhart är där… -Dra åt helvete. Fem.
Gift med D.B. Cooper. De har nio barn.
-Fyra. -Vad ska jag säga?
-Tre. -Kom igen.
-Jag vet inte! -Två.
Vill du se om jag flyter på vatten och bränna mig annars?
Ett. Sista chansen, Allie.
Allie, för fan!
Allie!
Margot, blunda hårt!
-Berätta, din skit. -Förlåt, älskling.
Jag älskar dig!
-Gör det. -Allie, för fan!
Margot, jag är ledsen!
Isela sa att vi kunde lita på dig.
Helt ärligt trodde jag inte det.
Jag var säker på att du jobbade för staten.
Men… du hade rätt från början. Jag är Calaca.
Din biljett till Casa Roja.
Så vad sägs om att dra ner på ursinnet lite?
Du.
Jag kommer sen.
Hallå?
Dina?
Vad gör jag?
Hördu! Det är inte den du är.
Och du?
Jag är den de gjorde mig.
Kom igen, se på mig.
Jag var miljöjurist, för fan.
Jag bodde i Westwood. Jag ägde en Tesla.
Och en träningscykel jag aldrig använde.
Vi har ett bra ställe. Vi vill bara skydda det.
Bygg en mur då.
Jag är muren.
Mitt folk följer barnen. De har varit på en rejäl utflykt.
Men de leder oss till sina föräldrar,
det är klart som korvspad.
Margot!
Älskling!
Margot!
Vi gjorde det.
Vi är inne.
Strax över gränsen. Söderut.
Guatemala.
Det är Guatemala.
Det blir ett äventyr.
Vart ska du?
Det är bara vi. De gick.
Din jävla skitstövel.
Älskling, kom igen.
Jag lurade dem.
Jag visste att det var skitsnack. Det var för bisarrt.
Jag kunde se det på långt håll.
Du trodde aldrig att min hjärnsubstans skulle måla om golvet?
Nej.
-Inte en enda sekund? -Nej.
Jag menar…
Visst, i en sekund.
Jag visste att inget skulle hända dig.
Du såg inte så säker ut.
Självklart inte. Jag måste övertyga dem.
De måste veta att de kan lita på mig. Lita på oss.
Det funkade ju.
Du.
Guatemala.
Bättre än Mexiko. Det blir toppen.
Nej.
Det blir inte toppen.
Det är aldrig toppen.
Du bara lovar, men du håller aldrig dina löften.
Och det är mitt fel. Jag lät dig göra det.
Vi vet båda varför.
Men inte längre. Det är slut med det.
Margot. Kom igen.
Har du lite växel?
Det är dem.
Vi väcker barnen ikväll. Drar söderut.
Vi kanske stannar vid havet på vägen.
Vadå? De har aldrig sett en strand.
Vi kan göra nåt normalt snabbt.
Ja. Pusta ut. Grilla marshmallows.
Vad?
Vi hittade dem. Ett ställe vid namn Hotel Isabel.
Ingen går därifrån innan mina män kommer.
Ska bli.
Vi pyser.
Vilka är ni?
Allie och Margot, ni måste genast komma med oss.
Snälla.
Hur hittade ni oss?
Charlie?
Det är okej. Hjälp mig förstå det här.
Jag förstår inte.
Det är inte sant.
Allie, allt det här kvittar. Ni måste komma med oss.
Kartellen jagar er.
De är med några andra gringos.
Tack.
Vi kom för sent.
USA kom först.
Bill.
Har du hört talas om passer à la mandoline?
Jag tror inte det.
Det var en fransk-marockansk tortyrmetod.
En stålsträng från en mandolin drogs upp mellan låren
och skar testiklarna i två delar.
Uppfattat.
Jag vill ha pappan vid liv.
Döda de andra om du måste.
-Är ni själva? -För stunden, ja. Bara vi.
Och kartellen, så var god följ med oss.
Pappa?
-Det är okej. Det blir bra. -Det är det inte.
-Du skrämmer dem. -Bra. Vi behöver skrämmas nu.
-Låt oss gå då. -Glöm det.
Ni har inget att vinna.
Ni råkar illa ut över vadå? Oss?
Ska vi alla tåga mot gränsen med kartellen efter oss?
Vi har två barn.
De har korta ben.
De blir trötta av att gå till snabbköpet.
Tror ni att ni får beröm av chefen
när vi hackats i bitar? Kom igen.
Säg bara att vi redan var borta när ni kom.
Ni kunde inte hitta oss. Åk hem. Håll er trygga.
För helvete, pappa. Håll käften, så går vi!
-Jag hämtar henne. -Nej. Inte du.
Hon är rädd.
Vi rör oss i grupp, eller inte alls.
Sätt dig ner.
Dina.
Dina. Du är inte säker ensam.
Dina.
Stanna här.
Lås in dig på toan.
Se vad du gjorde! Vad har du för rätt?
Vad har du för rätt?
Kom.
Sluta!
Sluta. Vad var poängen med det där?
-Allie! -Vad har du för rätt?
-Stick! Nu! -Han kan inte skjuta mig.
Han kan inte skjuta.
Kom. Spring.
Det är fler på väg.
Skynda er nu.
-Charlie, ner! -Polisen kommer.
Det är polisen vi borde vara rädda för nu.
Vad ska vi göra?
Bara springa från dem.
-Hörni. -Kom.
-Helvete. Här. -Ge mig den.
-Gå. -Kom igen.
Helvete!
Det gick. Pappa.
Mamma, pappa. Kom.
Ut med er och hitta dem!
-Vänta, tillbaka! -Fan.
Gå.
Kom igen.
Vänta. Här.
Kom igen.
Undertexter: Borgir Ahlström