Къде съм?
Къде ни водите?
Марго?
Махни се от мен!
Марго?
Марго, там ли си?
Марго, чуваш ли ме?
Що за глупости?
Ти си Калака, нали?
Аз съм Али. Познаваш ме.
Да, по твои думи.
Къде е Марго?
Къде е жена ми?
ПО РОМАНА НА ПОЛ ТЕРУ
Къде беше?
Тук.
Боже, изкара ми ума!
Обърнах се за две секунди и...
Не прави така, Чарли.
Извинявай, просто гледах тези симпатяги.
Дали да не си купим едно?
И какво ще го правим? - Не знам...
Да го пуснем на свобода?
Отгледани са в плен.
Не знаят как да живеят свободно.
И как да отбягват хищници.
Поне да дадем шанс на едно.
Здравата си напушен.
Хайде, да вървим.
ХОХИМИЛКО
Фото?
Не!
Направи така. - Така ли?
Американци ли са? - Да.
Добре.
Нещата взеха странен обрат.
Дали това е предупреждение?
Явно не.
Оранжевите шапки говорят ли ти нещо?
Трябва ли?
Не знам.
Обаче проследих Али и Марго до покрития пазар
и тъкмо щях да ги пипна, когато двайсетина души им скочиха.
И всичките бяха с оранжеви бейзболни шапки.
Чудна работа.
Озадачен съм.
Така или иначе си ги изпуснал, Бил.
Лошо...
Много лошо.
Уговорката остава.
Намери ги.
Днес.
Слушам.
Тръгвай.
Хайде де.
Да свършваме по-бързо и да се прибирам да гледам "Америка търси талант".
Още ли върви? - Майната ти.
Здрасти, шефе.
Да, близо сме.
Естел наръси трохички за дъщерята - Дина.
Да, силно сме обнадеждени.
Ти обнадеждена ли си? Защото аз не съм.
И така...
Вярваш ли във вещици?
Не.
Навремето имало един тип - Фридрих Спий.
И той не вярвал във вещици.
Наблюдавал как действа Инквизицията.
Много невинни жени били изтезавани.
И много от тях уличавали други само за да се отърват от мъченията.
От 400 години знаем, че от изтезанията няма полза.
Защо тогава продължаваме с тях?
Оказва се, че... Това го прочетох, докато бях в клозета.
Във всеки един момент
в половината страни по света се прилага някакво изтезание.
Това значи 44% от всички бежанци в Съединените щати.
Преживял съм го.
И Щатите не скърцат от чистота.
След 11 септември смениха термина на "задълбочен разпит",
но всички знаехме, че си е същото, но в друга опаковка.
И, мамка му, 58% от американците одобряват това.
"Просто действай". Прав ли съм?
Може би затова сме най-щастливи на света.
Точно.
Ще направя чай.
Мамка му... Мамка му!
Къде е малката сополанка?
Върни се, Дина.
Нужна си на родината.
А картелът само чака да те накълца на малки парченца.
Стига, Естел, не е смешно.
Какво?
Нищо.
Да нямам нещо по зъбите или... - Не, добре си.
Какво тогава?
Колко помниш от времето, когато беше малък?
Колко малък?
Съвсем малък. Помниш ли старата къща?
Коя?
Първата, в която имаше телевизор.
Не. Защо?
Просто питам, понеже... Не знам.
Мъчех се да се сетя
дали помня как мама е бременна с теб, но не успях.
Не е ли странно?
Не знам, била си доста малка.
Да, но е някак непонятно, нали?
Все пак помня, когато татко те сложи в ръцете ми.
Чакай, какво? Татко...
Какво е направил? Сложил ме е...
Да.
И каза: "Нека сме наясно.
Ще получиш братче само ако обещаеш да си добра,
да се грижиш за него
и да си играете.
Това е голяма отговорност".
А аз само повтарях: "Дай, дай, дай".
Но просто... Нали разбираш?
Изобщо не помня мама да е била бременна.
Странно ли е?
Странно е, че все ми задаваш този въпрос.
Слушай, поръчай сладолед или нещо такова,
докато аз съм в тоалетната. - Добре.
Горещият телефон.
Горещ телефон за сем. Фокс.
Ало?
Дина? Дина Фокс, ти ли си?
Слава богу. Надявах се да се обадиш.
Аз съм Естел Джоунс, говорихме по-рано.
Бях в дома на приятеля ти Джош.
Слушай, искам да останеш на линия, чу ли?
Миличка, не ми затваряй пак.
Сигурно си прочела във вестниците, нали?
Съжалявам, че научи по този начин.
Не биваше да става така. - Боже, Естел.
Замълчи!
Слушай...
Извършеното от Али и Марго е лошо.
И е причинило голяма болка. Голяма!
Но са имали основания.
Искали са да имат семейство и деца, които да обичат.
И наистина ви обичат.
Но, миличка, сега трябва да ми кажеш къде са.
Ще можеш ли?
Ще ми кажеш ли къде са Али и Марго?
Само момент.
Чарли дали...
Дали е... - Не.
Чуй ме, Дина. Чуй ме добре.
Това момче е твой брат в най-важния смисъл на думата.
Само не и биологично.
Изгубихме я.
Пак ще се обади.
Сериозно, какъв ти е проблемът? - Тя е просто дете.
Я стига. Сбъднах заветната мечта на малката лигла.
Виж, няма да споря.
Просто смятам, че е гадно да лъжеш дете по този начин.
Дай по-добра идея как да се справим, без никой да пострада.
Тя определено страда. - Не ти говоря за чувствата й,
а за опасността някой да отнесе куршум.
Не ми се нрави. - Хич не ми пука.
Най-сетне. Защо се забави?
Мамка му, плакала ли си?
Какво? Не. Господи.
Обаче изперкваш.
Я не ми викай перко, перко.
Момче, ето сметката.
Да започнем отначало.
Значи, навремето имало един тип
на име Алек Фин.
Природозащитник.
Поне така твърдял, че се казва.
И как така после се оказва,
че същият този Алек Фин работи в Агенцията за национална сигурност?
"За".
Не "във", както ти каза, а "за".
Има ли разлика? - Да, и то голяма.
Обясни ми тогава каква е тази "разлика".
Преди време имах малък бизнес.
Едноличен. Всъщност се помещаваше в задния ми двор.
После го придобиха едни тъпаци от Силициевата долина,
които уж ми обещаваха какво ли не.
И ти си им повярвал?
Ти, противникът на корпорациите и големите марки?
Заряза пиратството и влезе във флота?
Да съм казал, че не съм сглупил?
Но наистина... Действително повярвах на приказките им.
Смятах, че мога да дам нещо добро на света.
И какво беше то? - Алгоритъм.
Който е правел какво?
Предвиждания за прелетните птици с оглед на климатичните промени.
С какво би заинтригувал правителството?
Не знам, но най-ненадейно АНС ми направи неустоимо предложение.
И ти какво?
Отказах им.
Идеята си беше моя и не исках да им я отстъпя.
Държах аз да решавам как да се използва.
И къде е сега?
В главата ми. Изтрих я от лицето на земята.
Майната им.
След което изведнъж...
И ето че след десет години си беглец в Мексико.
Пращаш сигнали за помощ на старите другари, на които обърна гръб.
Търсиш убежище в "Червената къща".
Точно така. - Чудесно.
Я ми разкажи за тази "Червена къща".
Всъщност се надявах ти да ми обясниш за нея.
Да, понеже аз съм Калака, пазителят на "Червената къща".
Точно така. - Боже мили, не.
Не, Калака вече не съществува.
Какво стана с него?
Последният умря. Тя умря.
От какво?
От раните си.
И не те ли притеснява?
Кое?
Всичко.
Това, че растем без приятели?
Не знам. А и...
Връстниците ни си падат по разни тъпотии.
Не се и замислям.
Значи не се питаш какъв щеше да е животът ни,
ако нашите бяха различни?
В какъв смисъл?
Ако бяха нормални.
Не, според мен си е готино.
Правим разни интересни неща, така че...
Това уравновесява нещата.
Трябва да се връщаме.
Защо?
Иначе нашите ще се ядосат.
Тръгвай вече.
Калака44 беше...
просто псевдоним, използван от охраната на "Червената къща".
Пробутваме го от дълго време
с надеждата някой като теб да се появи, да потърси контакт.
И да ни помогне. - И кои сте вие? Британски, руски шпиони?
Да оставим това сега.
Нека поговорим за "Червената къща".
Какво можеш да ми кажеш за нея?
Нищо.
Обаче, доколкото ние сме наясно, това е нещо като терористичен анклав.
Убежище за самопровъзгласили се дисиденти и крайни радикали.
Въпросът е следният.
Що за престъпник си ти, Али,
че да търсиш убежище на такова място?
Добре.
Да видим дали това ще ти отвърже езика.
Къде е тя?
Да? - Действай.
Кажи нещо, страхливецо!
Не е забавно, стига.
Стига.
По мой сигнал.
Оставете я. - Добре.
Тогава кажи какво знаеш за "Червената къща".
Не знам нищо!
Слушай, много държа да ми кажеш истината, Али.
Няма как да кажа нещо, което не знам.
Тогава нека сме наясно. Не аз, а ти ще я убиеш.
Какво искаш да ти кажа? - Как да открия "Червената къща".
Нищо не знам!
Искаш да си измислям ли?
Да лъжа?
Десет.
Хубаво. Мога и да излъжа.
Девет. - Как се стига ли?
Просто следваш жълтия павиран път. - Осем.
Там се лее лимонада и пеят птички. - Седем.
Амелия Еърхарт е там... - Майната ти. Пет.
И с Д. Б. Купър имат девет деца.
Четири. - Какво искаш да кажа?
Три. - Хайде, Али.
Не знам! - Две.
На клада ли ще ме изгориш?
Едно. Последен шанс, Али.
Мамка му, Али!
Али!
Марго, затвори си очите и ги стискай!
Казвай! - Съжалявам, скъпа.
Обичам те, Марго!
Действай. - Мамка му, Али!
Съжалявам, скъпа!
Исела ми каза, че можем да ти имаме доверие.
Ще ти призная, че открито се възпротивих.
Твърдо бях убеден, че си правителствен агент.
Но да, ти беше прав.
Наистина съм Калака.
Твоят входен билет за "Червената къща".
Затова нека поукротим страстите, става ли?
Чакай ме вътре.
ХОТЕЛ ИСАБЕЛ
Ало?
Дина?
Какво да направя?
Ти не си такъв човек.
А ти?
Аз съм техен продукт.
Погледни ме.
Бях юрист природозащитник, за бога.
Живеех в Уестуд. Имах "Тесла".
И "Пелотон", който не използвах.
Имаме сигурно място, Али. Просто искаме да го опазим.
Издигнете стена.
Стената съм аз.
Хората ми следят децата.
Кръстосват из улиците.
Но със сигурност ще ни отведат при майка си и баща си.
Марго!
Миличка!
Марго!
Успяхме.
Приеха ни.
Отвъд южната граница е.
В Гватемала.
В Гватемала е.
Ще бъде приключение.
Къде отиваш?
Сами сме. Те си тръгнаха.
Мръсник такъв.
Миличка, стига.
Разигравах ги.
Знаех, че блъфират. Изроден граничен контрол.
Ясно беше като бял ден.
И дори не ти мина през ума, че мозъкът ми може да се размаже по пода?
Не.
Нито за секунда? - Не.
Така де...
Да, естествено, за секунда.
Но знаех, че няма да те убият.
На мен не ми се стори толкова сигурен.
Разбира се, целях достоверност.
За да ги убедя, че може да ми се вярва. На теб също.
И се получи, нали?
Гватемала.
По-добре е от Мексико. Чудесно ще бъде.
Не.
Няма да е чудесно.
Никога не е.
Само обещаваш и нищо не изпълняваш.
Аз съм виновна, че го позволявах.
И двамата знаем защо.
Но тая вече няма да я бъде. Край.
Марго, стига.
Ще дадете ли нещичко?
Те са.
Предлагам да събудим децата и да тръгнем на юг.
Може пътьом да поспрем на океана.
Какво? Децата не са виждали плаж.
Да направим нещо нормално.
Да си поемем дъх, да хапнем по нещо.
Какво?
Открихме ги. Хотелът се казва "Исабел".
Погрижи се да не излязат, докато дойдат момчетата ми.
Разбрано.
Да вървим.
Кои сте вие?
Али и Марго, трябва да дойдете с нас.
Ако обичате.
Как ни открихте?
Чарли?
Спокойно, само ми помогни да разбера.
Не го проумявам.
Лъжеш.
Али, няма никакво значение. Трябва да дойдете с нас.
Картелът е по петите ви.
С други американци са.
Благодаря.
Закъсняхме.
Америка ни е изпреварила.
Бил...
Чувал ли си за "мандолиненото мъчение"?
Не мисля, че съм.
Стара френско-мароканска техника за изтезания.
Между бедрата се прекарва струна от мандолина,
която се използва, за да пререже тестисите надве.
Ясно.
Искам мъжа жив. Бащата.
Другите ги убий, ако трябва.
Сами ли сте? - Точно в този момент, да.
Сам-сами.
Но и картелът ще цъфне, ако не тръгнете с нас.
Татко?
Всичко е наред. - Нищо подобно.
Плашите ги. - Чудесно. Страхът сега е полезен.
Пуснете ни тогава. - Абсурд.
Не ви засяга. Ще си навлечете проблеми заради нас ли?
Ще ни мъкнете до границата, докато картелът ни гони?
Имаме две деца. Краката им са наполовина на нашите.
Клекват, докато отидат до магазина.
Да не мислите, че началството ще ви похвали,
ако ни накълцат на парчета? Я стига!
Просто кажете, че сте ни изпуснали.
Не сте ни открили. Приберете се у дома, на сигурно.
Господи, татко! Просто замълчи и да тръгваме!
Остави на мен. - Ти стой тук.
Уплашена е.
Или тръгваме заедно, или оставаме тук.
Върви да седнеш.
Дина.
Дина, опасно е да излизаш сама.
Дина...
Стойте тук.
Заключи се в банята.
Виж какво направи! Кой ти дава право? Кой си ти?
Бързо!
Стига! Спри!
Недей! Какъв е шибаният смисъл?
Али! - Кой си ти, мамка ти?
Бягайте! - Не може да ме застреля.
Няма право.
Бързо, бягай!
Със сигурност ще дойдат и други.
Нямате време.
Сядай! - Ченгетата идват.
Точно от тях трябва да ни е страх.
Какво ще правим?
Просто ще им се измъкнем.
Насам! - Хайде.
Мамка му. Тук. - Дай ми я.
Върви, върви. - Хайде...
Мамка му!
Готово. Татко.
Мамо, татко, идвайте.
Тръгвайте да ги търсите!
Чакайте, назад. - Мамка му.
Хайде.
Тръгвай.
Върви.
Хайде, бързо!
Чакайте, стойте.
Идвайте.
Превод на субтитрите Боряна Богданова