Як твоє життя без стосунків?
Добре. Тепер я займаюся в'язанням.
Точніше займатимусь, коли все куплю.
- А що ти? - Я…
Мені подобається. Я…
на вихідних гуляла по парку в навушниках.
Читала годинами.
Не думаю, що слухання історичної сапфічної прози
на швидкості півтора можна вважати читанням.
Марґі, я споживаю контент.
Ми знову за своє?
Я…
О боже, це що, Тед?
Він сам-один їсть хот-дог.
Як же це сумно.
Хот-доги — це ж їжа для компаній.
Йому доводиться закладати отак серветку,
бо ніхто не скаже, що він обляпався гірчицею.
Це не серветка.
Це крик про допомогу.
Аж серце розривається.
Кошмар.
- Треба сфоткати. - Так.
Відправлю в чат команди.
Боже.
Не хочу вмерти самотньою.
- Може, зійдемося? - Теж про це подумала.
Слава богу.
Я така рада це чути.
- Я тебе люблю. - А я – тебе.
ТЕД ЛАССО
Це моя пора.
Це наша пора.
«РИЧМОНД» ПРОТИ «ЧЕЛСІ»
Ого, ти це зробила.
Воно таке…
- Важливе? - Таке важливе.
- Однозначно важливе. - Бо це важливо.
Наш перший матч на Нельсон-роуд.
Відео поможе поширити інформацію про подію й покращить продажі квитків.
Солдаут на жіночий матч
на стадіоні прем'єр-ліги в перший же рік.
- Хіба не чудово? - Це чудово.
- І важливо. - Так.
Ще щось?
Так, я саме хотів сказати…
- Вибачте, ще одне… - Ага.
…добре, що квитки по 10 фунтів.
Безперечно.
І Зельда великодушно купила ще 2 000 квитків.
- Ого. - Я подарувала їх
- місцевим школам. - Чудово.
Вибач, Леслі.
Так, я збирався сказати…
Не забудь…
…що в перерві між таймами ти вручатимеш чек своєму фонду.
Дякую, я підготую промову.
Чудово. Леслі, ти щось казав?
Пусте.
- Як я казав… - Боже. Вибач, Леслі.
Згадала.
Мені потрібні два квитки, бо приїдуть Меттейс і Єлка.
Прекрасно. Він точно не хоче сам купити?
Усього десять фунтів.
Я заплачу за нього.
Уже так скоро.
- Я так чекаю. - Подзвоню Барбарі.
Триматиму вас у курсі, якщо будуть зміни.
Леслі, вибач. Що ти хотів обговорити?
Так, а ми…
Ні…
Чоловік…
Якщо ми…
Вилетіло з голови.
Мабуть, щось неважливе.
Мабуть.
Шен-нон.
САПФІР ШЕННОН
Так.
Усе, готово.
Наш попередній склад на суботу.
Матч проти «Челсі» – це вам не прогулянка в парку.
А виснажлива півторагодинна біганина по полю.
- Але спробуємо. - «Челсі» ми не переможемо.
- Ми їм не рівня. - Тренерко.
- Зберігай позитив. - Твоя правда.
- Вони аж занадто вмілі. - Дякую.
Тренерко, що б ти змінила?
Для початку, я б лишила Шеннон у резерві.
- Вона не готова. - Слушно.
Ось що мені це нагадало.
Якось Генрі спитав: «Що більше їх робиш, то більше залишаєш». Що я?
- Що це? - Повтори.
«Що більше їх робиш, то більше залишаєш». Що я?
- Досить. - Я не зупинятиму,
але дам подумати.
У суботу велика гра.
- Тренере. - Так.
Можна запитання?
Це щось із тих онлайн-тестів?
Бо якщо так, то я завжди принцеса Жасмин.
Тед, ти одружений?
- Вибач, що? - Ти завжди їси сам?
- У тебе є дівчина? - Я…
Тобі самотньо чи ти скучаєш за домом?
- Усе нормально. - Не соромся.
Про що ви?
Ми тебе бачили.
Так.
Ти завжди в цих штанах?
- Не носиш джинси? - Я…
Як Барт Сімпсон – завжди в одних шортах.
Принаймні я їх не їм.
По-твоєму, Барт їсть власні шорти?
Слушно. Насправді він заохочує інших з'їсти його шорти.
- Так? - Точно.
Головне питання – як нам у суботу перемогти «Челсі»?
Так? А відповідь на тренувальному полі.
Тому погнали!
Саме так. Чудово.
Це було цікаво.
- Лайно. - Вибач?
«Що більше робиш, то більше залишаєш». Лайно.
Нехай, але я мав на увазі «кроки».
Анекдот.
Це була радше загадка, але я розумію,
чому фекальний варіант тренера смішний,
якщо любиш такий гумор.
- А я люблю. - Я не про це. А про те.
Про те, що сталося там. Питання про твої стосунки.
Що?
По-перше, це недоречно, а по-друге, чи не насрати?
Срати.
Це було несподівано, але я не проти.
Ти, мабуть, так зреагувала, бо тебе часто питають.
Мене вони нічого не питають, і мене це влаштовує.
Бо їх має цікавити,
чому вони не можуть нарешті зібратися
перед найважливішою грою кар'єри.
Ось що треба питати,
якщо вони ставлять запитання.
Якщо спитаєте мене.
А ви ж не питаєте.
Мене ніхто не питає.
І не треба.
Нічого.
Усе нормально. Я й не…
Мені байдуже. Неважливо.
Усе гаразд.
ЦЕ НЕЛЬСОН-РОУД
Гей.
Ти сказала «гей» чи «Рой»?
Чи не байдуже?
Ти й на те, і на те відгукуєшся.
Мабуть.
Так.
Вибач, що мене не буде в суботу.
Я буду в Ньюкаслі
з безглуздою другорядною чоловічою командою, на яку всім насрати.
- Нічого. - Але думками я з вами.
Зі мною чи з командою?
Хіба це важливо? Ти й на те, й на те відгукуєшся.
Гей, Рою.
Просто з цікавості… на якому ти побаченні?
На дев'ятому.
Цікаво.
Чорт.
- Привіт. - Привіт.
- Ребекко,
а в тебе є ті чипси з минулого разу?
Аякже. Я спеціально купила.
- Дякую. - А інші ласощі біля…
Ні, їж!
Лишайся дика, дівчино! Не давай себе приручити!
Думаєш, я колись звикну до цієї форми?
Тому ти став пілотом?
Ні, я став пілотом через їжу на борту.
Я скучила.
І я скучив.
Власне, саме про це й хочу поговорити.
Так.
Я отримав роботу у «Вірджин Атлантік».
- Га? - Я переїжджаю в Лондон.
Що?
Ого.
А що Єлка?
Її наймати не хотіли.
Її лише десять.
Ні. Я розказав її мамі про роботу,
і вона переведеться в лондонську філію своєї компанії.
Тому я буду і з Єлкою, і з тобою.
Це надзвичайно. Боже.
Тренере, тоді не здається, що Еліс цього тижня дуже накручена?
Ну, так буває перед матчами на Нельсон-роуд.
- Це, мабуть, заразно. - Ти про що?
Ну, думаю, що саме тому
команда влаштувала мені допит через хот-дог.
Ні. Їм просто хочеться познайомитися ближче.
Берд.
Бачив учора виставу Джейн.
Ми ходили втрьох. Офігіти…
- Потужний виступ. - Ага.
Востаннє я так ридав, коли тато покинув нас
з мамою, а тоді вернувся. Виродок.
Я вгамував сльози, лише коли ми підійшли сюди.
Я чув, це чудова вистава.
А ти ще не ходив?
Я не знав, що ви так любите театр.
Ми й не любимо.
Театр – гівно.
Якщо хочете дві години слухати крик, ідіть до моєї мами.
Який же виродок.
Ми просто дуже любимо Берда.
Навіть після вистави.
Я мушу сходити на виставу.
- Тренере, думаєш, варто? - Не варто.
Підеш зі мною?
На чиїй машині їдемо?
- Ми не водимо. - Це з «Міста».
- З якого міста? - З фільму.
З якого фільму?
Добре, що не на ґудзики, бо такі важко
застебнути холодними руками.
Що у вас?
Дівчата скинулися й купили мені новісінькі джинси.
Навіть розмір угадали.
Колись я працювала в Levi's, тому за сто метрів вгадую розмір.
Оце фокус.
- Окрім кузена Фінлі. - Бо він брехун.
- Я знаю, як виглядає еска. - Так, то…
Вас так багато, що це пожежна небезпека,
і… ми всі загинемо…
якщо почнеться пожежа.
Так, тренерка правду каже.
Тому побачимося на полі.
І дякую за штани. Мені приємно.
У нас є чек, якщо захочеш темніші.
Личить під його тон шкіри.
Ти чув?
Дуже дбайливі.
Востаннє я бачив тебе в джинсах на концерті Cake.
Точно.
Після виступу ми купили собі вібраслепи.
Залишилося придбати джинсову куртку.
Це ж канадський смокінг?
У Канаді це просто смокінг.
Ми кидатимемося на «Челсі», як цуценятка.
Підступні цуцики.
Шеннон!
Джемма була зліва, і якби ти побігла вправо,
то могла б забити. Але ні.
Не грай, ніби розумієш, що тобі тут не місце.
Еліс, відвали.
- Що? - Джем, не треба.
- Облиш. - Ти мене чула.
Дай їй спокій.
Шеннон, прийму рішення за тебе.
Пробіжи п'ять кіл.
Ти не мусиш.
- Хочеш приєднатись? - Типу така сувора?
Обидві, десять кіл.
Фіг тобі.
Усі, 15 кіл.
Біжи.
Сука.
Джем, ходімо.
Тренерко, умієш робити барбекю?
- Ні. - Це ж чудово.
Я не про котлету, яку просто кидаєш на гриль.
Я про справжнє барбекю.
Смажиш повільно, багато диму.
Готуєш так, що сусід зазирає до тебе через паркан.
Коли я вчився, то завжди поспішав.
Піднімав кришку, штрикав м'ясо, підкручував вогонь,
бо був нетерплячий і голодний.
І який був результат?
Дуже жорстке м'ясо.
Від ніжності не лишалося й сліду.
З людьми часто так само.
Якщо штрикати кожні п'ять хвилин,
то потім не розжуєш.
Якщо ж довіритися процесу, підтримувати стабільний градус,
часом додавати спецій і соусу, щоб підсолодити…
Є шанс отримати результат, яким можна пишатися.
Я запам'ятаю.
Так.
Аж апетит розігрався.
- Хтось у гуморі. - Не зовсім.
Цілий день у голові одна пісня.
Мене непокоїть, що це передвісник психічного зриву,
але, може, заразлива мелодія.
- Це тобі. - Слава богу.
- Це допоможе. - Ой-ой, хтось стресує.
Прошу новин, Чіч Мерін.
Тед, Меттейс переїжджає у Лондон.
Ну, оце Амстер-дав.
- Це чудово. - Так, це…
чудово.
Уловлюю у відповіді якийсь протилежний настрій.
- Ні, це чудово. - Чудово.
- Правда? - Мабуть.
- Не знаю. - Як і я.
Стосунки на відстані були просто прекрасні.
Такий собі мікродозинг стосунків.
А тепер доведеться тріпувати по повній.
Коли блюєш у відерце в Перу…
- Розумієш? - Так…
Не чекав від тебе наркотичних метафор.
- Тед, у мене партнер з Амстердама. - Слушно.
Не розумію. Чому так, Томмі Чонґ?
Ану ж він мене зненавидить?
Або я його зненавиджу?
Раптом усе зійде на пси?
Я не готова проходити таке ще раз.
Розумію.
Мені здається, багато твоїх тривог беруть початок у минулому.
Не дарма дзеркало заднього виду менше за лобове скло.
Помогло.
Ще б пак.
Навіщо наркотики, якщо є дружба?
- Масло. Так. - Або масло.
Точно.
Привіт.
Удачі на матчі в суботу.
Дякую. Тобі також.
Може, там і сходиш на десяте побачення.
А тоді повернешся, і ми з цим покінчимо.
І хтозна?
Я був на десятому вчора.
Он як?
Я давно збирався тобі сказати,
що минулі кілька побачень були з однією жінкою.
Невже?
Небагато.
Скільки?
Від шостого до десятого.
Ого, це чудово.
Так.
Чорт, забула ключі.
Я…
Така забудькувата.
Успішного вам матчу.
ТЕАТР «ПОМАРАНЧЕВЕ ДЕРЕВО»
ЩО З ДИТИНОЮ, ДЖЕЙН?
Не люблю, що нові джинси вказують тобі, як сісти, а не навпаки.
Вибачте.
Порядок у залі.
Джейн Пейн.
Ви постаєте перед судом, бо вдавали вагітну,
щоб схилити свого партнера, Берда, до шлюбу.
Визнаєте вину?
Не невинна, курва.
Ще раз.
- Гей. - Гей.
Вернуся пізно.
А ви будьте чемні.
І пам'ятай: ніяких солодощів на ніч.
У тебе від них кошмари. Як і в тебе, Єлко.
Прощавайте, капітане.
- Кому сьогодні снитимуться кошмари? - Мені!
І мені!
- Джейн. - Що?
Я твій коханець, єдиний друг,
батько й мати, твій бухгалтер і хазяїн.
О, Берд.
Ти для мене все. Я зроблю все.
Що завгодно.
Усім привіт, я відвезу тренера Берда на барбекю в Канзас.
Схоже на мене.
Але перед від'їздом, Джейн,
я хочу тебе витрахати.
А це не схоже.
Вибачте.
Усі хотіли мене трахнути.
Чи дитина була справжня?
Кажу чоловікові, рідним, богу і його ворогам – несправжня.
Я ошукала всіх.
Але для мене брехня – це те єдине, що було справжнє.
Краще нам звідси піти.
Мушу з нею поговорити.
- Ні… Нехай. - Вибачте.
Вибачте.
- Вибачте, що заважав. - Полуниця.
Аж мозок морозить.
Притисни язик до піднебіння.
Ого, та ти лікарка.
Дай спробую.
Не може бути.
Так, прописую тобі
ще 200 міліграмів полуничного морозива.
Міняємось.
То…
Що думаєш про ваш переїзд у Лондон?
Я дуже рада.
Радію за мамине підвищення.
Це добре.
Ти ж знаєш, що мама переїжджає до Лондона через татову роботу.
Ні, навпаки.
Ми з татом переїжджаємо до Лондона через маму.
Так. Добре. Це добре.
Добре.
Нам треба більше морозива.
Заходьте.
Привіт, Джейн.
Привіт, як-тебе-там.
- Ти чудово знаєш, як мене звуть. - Знаю.
А ще я знала, що ти прийдеш на виставу, бо та часточка тебе,
що все ще мене кохає, насправді мене ненавидить, і ти цим упиваєшся.
Скасуй наступні вистави.
Переконай мене.
Що ви робите?
Тут не можна свистіти.
- А я свищу. Послухайте. - Ні,
не можна свистіти.
- Це до невдачі. - Ой. Вибачте.
Забобони. Розумію.
Дуже цікаво, що людина просто
несвідомо щось робить,
та залежно від місця це може стати причиною хаосу.
Так.
Тут, мабуть, цікаво працювати.
Часом.
Так. А чим ви займаєтесь?
- Я режисерка-постановниця. - Постановниця.
Як ви нею стали?
Вам справді цікаво?
Так. Можу просто стовбичити тут і тупитися в телефон, якщо хочете.
Добре. Я пішла на «Шотландську п'єсу» Шекспіра,
коли мені було десять років, і цілу виставу
не могла збагнути, як на сцені за якусь мить зник балкон
і на його місці з'явився святковий стіл.
За перебігом подій я не стежила.
Бо ви хотіли зазирнути за лаштунки.
Так.
Але актрисою ви бути не хотіли.
Боже, нізащо.
Вони всі звихнуті.
Але вони дуже відважні й відкриваються на сцені,
а я б так не змогла.
Я просто хотіла допомагати їм якнайкраще проявлятися.
Ага. Театральна тренерка.
Або режисерка-постановниця.
Так, у вас свій термін.
- Вибачте, а ви хто? - Я просто чекаю друга.
Мене звуть Тед. Тед Лассо.
- О, з вистави. Ви з Джейн… - Так.
Ну, ні, такого не було.
Мабуть, такий її творчий задум.
Суб'єктивна інтерпретація, яку я дуже поважаю.
Може, емоційна істина в цьому й була, але не фактична.
У зоні А тече.
- Мені вже пора. - Так.
До речі, гарні джинси.
Дякую. Мені їх купили 22 молоді жінки.
Це через мій свист?
Так.
Ти в нормі?
Хороша новина – більше Джейн виставу не показуватиме.
- Чудово. - Погана новина –
її продюсери хочуть ставити її на Вест-Енді
з Дженніфер Лоренс або Еммою Стоун у головній ролі
- і прославити її на весь Лондон. - Тому ти вдарив дзеркало.
- Не кулаком, а головою. - Ясно.
Треба тебе звідси забрати. Ходімо.
- Тут хтось свистів? - Ага, хтось.
Не знаю, хто це був. Ти бачив «Макбета»?
Добре.
- Доброго ранку. - Доброго.
- Ти в порядку? - Ага.
Добре.
Я тебе люблю,
але ти мусиш розповісти, що таке.
Нічого. Усе нормально.
Ні разу в історії людства
жінка не сказала, що все нормально, коли все було справді нормально.
Добре.
Слухай.
Ти, безперечно, можеш переїздити куди забажаєш.
Просто мені здається, що спершу варто було це обговорити,
а ми нічого не обговорили.
Це так.
Твоя правда. Пробач.
Я думав, що ти зрадієш.
Але в мене передчуття, що це ще не все.
Так, чому… Чому ти насправді переїжджаєш?
- Що? - Просто скажи правду.
Ти переїжджаєш, бо сюди переїжджає твоя колишня.
А не навпаки. Ти переїздиш сюди через неї.
Гей, ти про що? Що…
- З чого ти взяла? - Мені Єлка сказала.
Вона помилилася. Наплутала. Їй же десять років.
Чому ви взагалі про це говорили?
Я не… Я просто питала про переїзд.
Не треба було.
Вона й так постійно страждає через наші з її мамою сварки.
Я дуже старався її від усього цього захистити.
Не треба її в це втягувати.
Ясно. Усе нормально.
Ні, не нормально.
Я хотів сюди переїхати, бо думав, що в нас усе добре.
Добре. Вибач.
Краще нам зробити паузу.
Побути окремо й зрозуміти, чи ми насправді цього хочемо.
І я, і ти.
Тату!
Тату, зробимо оладки?
- Будь ласка. - Пробач.
Чорт.
Уперше за свою коротку історію
жіноча команда ФК «Ричмонд» вітає фанатів на прабатьківщині,
на самому стадіоні Нельсон-Роуд,
де відбудеться захопливий матч Кубка ФА…
ЛИШЕ ДЛЯ VIP ОТРИМАННЯ КВИТКІВ
Я Ребекка Лоу, а зі мною легендарна Джилл Скотт.
Джилл, чи є в «Ричмонда» хоч шанс?
Це вічне питання, Ребекко.
Коли віч-на-віч зустрічаються спорт і теорія ймовірності.
Припустимо, це «так».
ДЖИЛЛ СКОТТ І РЕБЕККА ЛОУ
А ще це перший матч «Ричмонда», який транслюють на ТБ.
Початок уже скоро.
- Дами, виходимо. - Зібрались.
Не дайте юрбі вас залякати.
Мене ніхто не лякає.
Хіба що Синтія Еріво, але це радше захоплення.
Ми їм покажемо.
Поки футболістки вперше виходять на поле
на розпроданому Нельсон-роуд, послухаймо гул глядачів.
Вуха не болітимуть,
бо попри солдаут, стадіон напівпустий.
- Це моя пора. - Це моя пора.
Це моя пора.
Через пустий стадіон відео таке голосне.
- Може, затори. - Це моя пора.
Насправді заторів менше, ніж зазвичай, бо я приїхала зарано.
Я вмостилася в туалетній кабінці й читала книжку.
О, до речі…
Я її там забула. Піду…
Перші десять хвилин «Челсі» веде.
Джемму Джей не підпускають до м'яча.
У 95 % часу м'яч у них,
а «Ричмонд» не може й наблизитися до м'яча.
Також одне до одного не наближаються
глядачі на цьому незвично пустому стадіоні.
Така ганьба.
Навіть Меттейс і Єлка не прийшли.
Так, він…
на роботі. Дуже жаль.
Привіт щасливицям.
- Тут зайнято? - Ні.
Вільно? Чудово.
Ще й місце для сумки. Прекрасно.
Боже, тут майже нема людей.
Кілі, зберися.
Якось точно прорвемося,
але часом, щоб прорватися, треба навалитись.
Правда? Так?
Ви собі розважайтесь. Я вже достатньо завалила.
Я повернусь. Бувайте.
Що ж.
- Ну. - Котись воно.
Пий, не соромся.
Чудово. Налигаємось.
На полі односторонній рух, і чемпіонки
легко долають дебютанток Кубка ФА.
Ґреммер б'є діагонально,
Ґрувел б'є головою, і рахунок 1-0 у перші 15 хвилин.
«Челсі» чудові.
Ну нахер.
Не розумію.
В інтернеті відео так підтримували.
А сюди ніхто не прийшов.
Ну, тицьнути в екран легше, ніж прийти на стадіон,
правда ж?
Я розумію, що для тебе це дуже важливо.
Якби не було, ти б так не ігнорувала KBPR.
Я… просто думаю, що це теж було б цікаво.
Це ж ти… показала мені, як важливо,
щоб робота подобалась.
Твоя правда.
Може, не варто зосереджуватися лише на цьому.
Ні, варто.
А компанією керуватиму я.
Не переживай.
Я люблю керувати.
Люблю приходити в офіс раніше й сідати за стіл,
щоб коли приходять інші,
усі думали, що в них неприємності.
Я… так це люблю. Дуже.
Не втрачай фокус.
Це важливо.
Просто я вважаю, що тобі треба ставитися до цього трошки легше.
- Дякую, Барбаро. - Ага. Так.
Я вже піду.
Піду й дочитаю книжку,
бо в перерві буде довга черга.
- Добре? - Добре.
- Я триматиму місце. - Ага.
«Челсі» роблять усе, що хочуть.
Це лише питання часу, коли…
Муллан!
Рахунок 2-0.
Квін може й далі кричати,
або нарешті придбати собі рукавиці.
Тренерів «Ричмонда»
чекає дуже напружена перерва.
Доведеться постаратися, щоб витягти ґрейгаундів з такого.
- Розкопати класичний позитив Лассо. - Глянь…
- Захисту просто нема… - Нема.
я піду подихаю.
- Так. Вибач, якщо ми… - Не вибачайся.
Скоро буду.
Так. Так.
- Їй, мабуть, важко. - Ти про що?
Ну, вона ж мрійниця. Таким у цьому світі важко.
Тому їй потрібна ти, бо ти дієш.
- Так. - Ти діячка, як і я.
Я б робила значно більше,
якби моя мрійниця часом до мене прислухалась.
Важко розчути здоровий глузд за сурмами янголів.
Але так,
світу потрібні і ті, і ті.
- І мрійники, і діячі. - Так.
Як в Eurythmics.
- Я так люблю Eurythmics. - І я люблю.
Дуже люблю. Я була на їхньому першому концерті.
- Та ну. - Справді була,
і на сцені було більше людей, ніж у залі.
- Їх же двоє. - Знаю. Була лише я.
Ребекко.
Що?
Леслі.
Почалася перерва. Ти готова? Чек для дитячого фонду.
Точно, це ж зараз.
Іду.
Діячі працюють.
Ага.
Покажи їм, діячко.
Ага, я покажу!
Це було жалюгідно.
Ваша перша трансляція матчу, і ось як ви граєте.
Ти просто нас витомила.
Я не винна, що ви так гівняно граєте.
Ви так осоромились. І нас осоромили.
Тренерко,
після матчу пропоную поговорити.
Не думаю, що це хороша ідея.
Не згодна, Леслі. Це чудова ідея.
Та кращої ідеї ще ні в кого не виникало.
Добре. Боже.
СТО ТИСЯЧ ФУНТІВ ДЛЯ ФОНДУ… & R
Гей!
ФК «Ричмонд» завжди підтримує громаду.
Тому щиро дякую громаді
за сьогоднішню підтримку ФК «Ричмонд».
ВЛАСНИЦЯ«РИЧМОНДА» ВРУЧАЄ ЧЕК ФОНДУ… &R
А зараз… звертаюся
до найпалкіших у світі футбольних шанувальників,
які сьогодні не з нами.
Де ви?
Правда ж?
- Так! Де ви? - Де ви?
Де ви?
- Де ви? Так. - Де ви?
Де ви нахер?
Так!
Так! Де ви?
Може, варто було піти.
Усі сюди! Бігом!
Ось як треба!
Ось як!
Чудово.
Що ж.
«Челсі» грає непогано, і це не сюрприз.
Ви ж бачили записи матчів.
Яскравіші за «Відчайдушних домогосподарок».
Відстаємо лише на два голи.
Я перевіряв, і два – це не три,
і я бачу, що ви стараєтесь.
Тому я вважаю, що вам не має бути соромно.
Сором.
Ми, тренери, часто багато від вас вимагаємо.
І ви не завжди робите те, що ми просимо.
Але я також знаю, що часом ви просите щось у нас,
і ми теж могли б піти вам назустріч.
Тому я почну.
Ні, я не одружений.
Але довго був.
Та я свою колишню дружину
знаю довше, ніж дехто з вас живе.
І ми з нею разом виховуємо сина Генрі,
якого ви кілька разів бачили.
І кожної другої неділі, коли я віддаю його матері,
я вечеряю наодинці.
Ні, я ні з ким не зустрічаюсь.
Але хотів би.
Мабуть.
І ні, я не вважаю себе самотнім.
Здебільшого завдяки вам і вам.
Та іншим людям, з якими ми працюємо.
Скажу відверто.
Я злякався, коли побачив те своє фото.
Бо якби я себе не знав і побачив таким,
то подумав би, що нікого самотнішого я не бачив.
Розумієте?
Так.
І мені було соромно.
Соромно.
Така безглузда емоція, що їй має бути за себе соромно.
Проте ми все одно потрапляємо в її пастку.
І почуваємося крихітними, наляканими,
аж поки з неї не вирвемося.
Як у тому виразі. Як там?
«Коли соромно лишатися в тісному бутоні…»
«У бутоні ризикованіше».
Так. Можеш процитувати?
«Настав день, коли лишатися в бутоні
було ризикованіше, ніж розквітнути».
Оцей вислів.
Дякую, тренерко.
«Лишатися в бутоні
було ризикованіше, ніж розквітнути».
А почувати сором
стає ризикованіше, ніж старатись.
Я знаю, на який ризик я б пішов.
На який маю піти.
І цього ж бажаю вам і тут, і на полі.
Тому пропоную в другому таймі
спробувати забити гол.
А трошки згодом – ще один.
І коли ми зрівняємо рахунок,
то радітимемо грі й спробуємо забити ще один.
Так? Що скажете?
- Так. - Добре?
- Так. - Ага. Так.
У нас кілька хвилин до повернення на поле.
Маєте до мене ще якісь запитання?
Так.
Ясно.
Класичний матч з двох таймів.
«Ричмонд» наче переродився, а «Челсі» ледь встигає
відігруватися від команди, яка віднайшла запал.
- Сюди. - Біжи.
Гарріґан передає другій Гарріґан.
Джемма Джей вичікує, наче акула.
Гарріґан пасує Джей.
Який гол!
«Ричмонд» завдає удару у відповідь, рахунок 2-1.
Джемма Джей – це просто сучасний Колос.
Краще Джеммі не попадайтесь.
ФК «РИЧМОНД» – 1 ФК «ЧЕЛСІ» – 2
Після голу Джей розійшлася.
«Челсі» просто за нею не встигає.
Можна й так.
- Гей! - Ви знущаєтесь.
Вона в порядку?
- Ти в порядку? - Ага.
- Усе нормально. - Усе добре.
Пенальті для Джей і Ель-Шеріф.
Усі й так знають, хто битиме.
Хочеш Роббі чи Ґері?
У кого м'яч? У Джемми Джей.
Очі прикуті до Джей.
У Джемми Джей. У кого м'яч?
У Джемми Джей.
Вона біжить.
Ні!
Отакою несподіванкою Марґі Ель-Шеріф зрівнює рахунок!
Матч у них у кишені.
Десять хвилин до кінця матчу, але це ще явно не все.
Павелл б'є здалеку!
Кутовий для «Ричмонда»!
Ребекко, який поворот.
Не знала, що ґрейгаунди вміють воркотіти.
Джилл, вони непохитні.
Сонґ битиме кутовий.
Девіс!
Штанга!
Такі шанси їм втрачати не варто.
«Челсі» атакує.
Ґраммер… Драміс!
Перетті!
- Так. - Молодчина!
Приголомшливий потрійний сейв від Бутс Квін. Шалено.
Практика підказує, що довіряти воротарю без рукавиць –
те саме, що довіряти безголовому кравцю.
Але сьогодні я їй пробачаю.
Біля воріт!
ФК «РИЧМОНД» – 2 ФК «ЧЕЛСІ» – 2
Ось і Джемма Джей.
Воротарка за лінією. Невже це шанс?
Ні! Перекладина!
Гендлер вертає м'яч у поле.
Муллан чудово контролює м'яч.
«Челсі» знову йде в атаку.
Перетті!
О ні.
Вона забиває!
«Челсі» вдалося.
Безжальна розправа над «Ричмондом»,
попри відважну й рішучу гру в другому таймі,
яку ще не скоро забудуть присутні.
Я сходжу до них.
Прекрасно.
Сьогоднішній день – це повна катастрофа.
Сонце, ти ще не усвідомила,
але це найкраще, що могло статись.
Я б посміялася, але мені сумно.
Невже ти не бачиш?
Твоїй мрійниці Кілі підсмалило крила.
Сьогодні вона посумує. А завтра все буде гаразд.
І, що найважливіше, вона охочіше тебе слухатиме.
Ви чудово зіграли, молодці.
Ви були так близько.
Це була фантастична гра.
Гей.
Вибачте, що стадіон був такий пустий. Я… Я облажалась.
- Про що ти? - Що?
Глядачів було вдвоє більше, ніж зазвичай. Ти ж знаєш.
Ми ще перед такою юрбою не грали.
Скажи голоскам у своїй голові стулитися.
Ти показала клас.
Так.
Тед,
у нас проблема з тренером.
«У нас проблема, тренере?»
Ні.
- До зустрічі. - Па-па.
Па.
Ти хотів поговорити?
Саме так.
Я ж наче просив бути з ними м'якше.
Що, в розмові про барбекю?
Ця гра була дуже важлива.
Вони мали шанс себе показати.
У спорті є прекрасна річ. Буде ще один шанс.
З мого досвіду – не буде.
Еліс,
мені доводилося працювати з так само запальним тренером.
На жаль, я не помітив, що він переживає…
до того як він згорів до тла.
Тому, навчившись на власних помилках,
з тобою я випробую інший підхід.
Я відстороню тебе на матч.
Але до різдвяних канікул залишився тільки один матч.
Ну, значить ти матимеш час обдумати останні події.
Підрихтуйся, і побачимося в новому році.
…розслабилася й готова
- тусити… - Тусити…
- …з найкращими. - …з найкращими.
І я піду до річки…
Це ти сьогодні на матчі.
- Боже, я таке чудило. - Ти не чудило.
Це було смішно.
Принаймні було всього семеро свідків.
О боже.
О боже, я така…
Це було так грубо… Жахливий жарт.
Ні, це хороший жарт. Мені сподобався.
Мені подобається мати подругу, яка кидає
про мене злі, в'їдливі жарти, бо ти насправді геть не зла й не в'їдлива.
Я… просто переживаю за Роя.
О ні, що?
Він з кимось познайомився,
і вони одружаться,
і заведуть дітей, а я розбита.
Ні, ти не розбита.
Це я розбита.
Меттейс сказав, що переїде сюди, а я…
а я злякалась і все зіпсувала, і тепер ми взяли паузу.
- О боже. - Так.
- Ні. Це так погано. - Знаю.
Тому це я розбита.
Чорт.
Ми обидві розбиті.
Так.
- Мені так жаль. - О боже.
Голова аж тріщить по швах.
Ще б пак. Ти сьогодні дала жару.
Я навіть не люблю горілки.
Ти ж це переживеш?
Не знаю.
СВІТЛОЇ ПАМ'ЯТІ ДЖОЕЛА СТІВЕНСА
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська