Господи, що тут діється?
Треба, щоб ви вже почали вдягатися.
Я вже не Ніккі об 11:15. Зараз я Ніккі об 11:28.
Якщо вона вам не подобається, уявіть Ніккі о 12:00
Давайте прискорюватися. Лорно,
прошу, поговори з фотографом.
Він фоткає гусей на газоні,
а вони не задіяні у весіллі.
Ще люди подумають, ніби гуси – тема свята,
а в нас кращі ідеї.
-Добре. -Чудово.
Я говорила з адміністратором.
Ми пропустили сніданок, але він дозволив узяти сосисок.
Боже, що він робить?
Вона мала найняти професіонала.
Хіба можна залучати перукаря нареченого?
-Здається, готово. -Ану…
Як тут у нас справи?
Емі готова.
Це Шебнем Ферах і Левент Юксель в одній особі.
Ясно.
Я не знаю, хто ці люди й чого вони в одній особі.
Мабуть, тому, що одна на двох дивна зачіска.
Може, зробите швиденько гарну зачіску не їм, а їй?
Боже мій.
Весілля – це весело.
Cтворити сім'ю
Я казав… що збираюся покинути письменництво?
-Правда? -Ага.
Повернусь у фінанси.
Фредді.
-Треба поговорити. -Давай.
Я знаю, що ти скажеш.
«Вибач, Скотте, та ти ж наче проголосив себе соціалістом
ще 18 червня 2011 року,
коли вирішив, що капіталізм – чи краще сказати неофеодалізм? –
не сумісний з демократією».
Ось що я тобі відповім…
Ага.
Мені потрібна порада щодо стосунків.
Що ж, я наразі сам-один, на весіллі,
куди моя дружина прийшла з бойфрендом.
Тож саме в мене варто питати поради.
Я хочу просити Ніккі вийти за мене.
Чувак, це ж класно.
-Поздоровляю. -Тут.
Тут – на весіллі?
Ми, звісно, нікому про це не скажемо.
Ну, не знаю…
Просити руки на весіллі –
це як убити когось на похороні.
Це приверне увагу.
Вважаєш, це занадто?
Це наче два капелюха надіти.
-Так, твоя правда. -Ага.
Ну, я пішов. На мене чекає епіляція.
А ви що думаєте?
Зачекай. Алло!
Алло!
Тут узагалі є покриття?
Хтозна. Я вимкнув телефон, бо був у спа.
-А тут є спа? -Так. За оранжереєю.
-І оранжерея є? -За солярієм.
І соля… Усе. Зупинися.
Мені треба роздати шість бутоньєрок до 14:00,
і я не хотів сидіти й нервуватися через це.
-Зрозуміло. -А ти що робиш?
-Ефективно дію. -А-а.
Бо я ж начальниця й знаю, як усе організувати.
-О боже. Я побігла. -Куди?
Не забудь обручки.
Агов! Годі гусей фоткати.
Ні! Досить.
Вони симпатичні, але тема весілля – не гуси.
-Карен! -Що тут діється?
-Вона не виходить. -Чому?
Може, тому, що по цей бік дверей більше сумнівів щодо Скотта.
Що? Чому?
Бо він метросексуал і вищипує волосся.
Ні. Я мала на увазі…
Він з тих типів, що сидять, повністю схрестивши ноги.
Так. Точно.
-Каз! -У нас іще є час.
Каз, можна увійти?
У мене нормальний вигляд?
Авжеж нормальний.
Я не люблю, коли на мене дивиться багато людей.
Ти ж учителька.
Діти – не люди.
Карен.
Ти дуже гарна.
Я не схожа на себе.
Це ти, не сумнівайся.
Ой, забула. Питають про музику.
Я поставлю музику з телефону.
Ясно.
З того застосунку з рекламою?
Вона не зіпсує момент?
Я не платитиму за преміум версію задля одного вечора.
-Авжеж. -Дідька лисого.
Це точно ти.
КАРЕН І СКОТТ
Думала, церемонія в полі.
Ні. Він сказав, що плани змінилися й треба ще трохи пройти.
Ніккі,
-послухай… -Що?
-Ти бачила священника? -Мо…
-Такий сексуальний! -Я тут…
-Ого. -Правда ж?
Він тобі подобається?
-Так. Такий спортивний. -Правда?
Люблю професіоналів.
Привіт. Я Фредді.
Елліот.
Я забув піджак у потязі.
І сорочку.
Так далеко від туалетів…
Не знаю, чому всі йдуть за мною.
Дійшли. Он двері.
-Ого. -Ага.
-Постукати? -Так. Завжди треба стукати.
-Боже мій. -Ага.
ВІТАЄМО В ТАЄМНОМУ САДУ
-Це «Таємний сад». -Так.
Джейсе, ти…
Ні. Я й гадки не мав.
-Вітаю. -Привіт.
-Джейсе. -Привіт.
Ох, Скотт.
Ти красень.
-Тільки подивіться! -Так гарно.
Це все гортензії?
Так. Позичені.
Він добрий хлопець, та на квітах не знається.
Чорт. Скільки це коштувало?
Скажи, будь ласка…
в Еріки є улюблена книжка?
Вітаю.
Вітаємо в Таємному саду.
Я маю попросити вас сісти на Скоттовому боці…
-Добре. -…бо є невеликий…
-дисбаланс по друзях і родичах. -Невже?
-Так. Звісно. -Добре.
Дуже дякую.
-Привіт! -Привіт. Як справи?
«Таємний сад». Сядемо на Скоттовому боці?
А у вас у животі крутить?
-Ні. Усе добре. -То це тільки в мене?
Усе гаразд?
Нам повернуть гортензії чи як?
Так. Повернуть.
Дивись.
Ти знав про це?
Та ні. Я, звісно, зібрав цю арку, але…
Ти… Боже мій.
Це дуже проста дерев'яна арка.
Ой, мені не можна плакати.
Цей консілер – дороге лайно.
Ого…
Вона не плакала з 2012 року.
-Коли Мо Фара здобув золото. -А-а.
Привіт!
Дякую.
Та нічого.
Я, звісно, вважаю,
що ця книга занадто підносить власний моральний всесвіт, але…
Дякую.
У присутності Бога Отця, Сина й Святого Духа,
ми зібралися, щоб стати свідками одруження
Карен Мері Ньюмен
і Скотта Екскалібура Аталанти Філбурта.
«Будь-яка любов виснажить і, можливо, розіб'є серце.
Якщо хочете зберегти його цілим, не віддавайте його нікому».
На цій арці можна підтягнутися?
«Але його неможливо буде розбити.
-Боже… -Любити – це бути вразливим».
Дуже гарно. Ти дуже гарно пишеш.
Ні, я не…
Чудово.
Думають, це я написав?
Якщо автор відомий, то його треба називати.
Щоб полюбити іншого, спочатку треба полюбити себе.
Чи будеш ти любити, підтримувати її,
бути їй вірним
до кінця життя?
Так.
Тепер ви подружжя.
Дякую.
Слава богу. Страшенно хочу пісяти.
Приємно, що моя промова тебе вразила, але публікуватися поки що не думаю.
Ти розумієш анатомію смутку, так?
Так. Усе про сльози знаю.
-Знаєш, єдиний чоловік… -Так.
…який мене не розчарував, це Ісус.
Що ж… Приємно було поговорити.
Я тут.
-Усе добре, Шекспіре? -Ага. А в тебе?
-Так. -Гарна церемонія, правда?
Таке, звісно, після всіх церемоній кажуть,
але твоя правда – ця була гарна.
Давай відійдемо.
Куди ми йдемо? Прийом отам.
Прогуляймося трохи,
поки не почалися промови.
-Добре? -Добре.
Тільки не довго. Треба пояснити, чому ми обрали такий подарунок.
Не хочу, щоб думали, що ми обрали дешевий варіант,
як і всі,
хоч насправді ми саме так і зробили.
Боже мій.
Я тебе кохаю…
Ніккі.
І розумію, що пропонувати руку й серце на весіллі
це як… шляпу надіти.
Та відколи я зрозумів, що маю це зробити,
кожний день зволікання був дивний і здавався майже зрадою.
Ти вдвічі дивовижніша, ніж треба,
щоб я любив тебе до самої смерті.
І цієї дивовижності досить, щоб…
Якби тут був ще один я,
йому б теж її вистачило, щоб любити тебе до самої смерті.
Ніккі Ньюмен.
Чи…
Ніккі Ньюмен…
Боже, Ніккі, ти що, мені відмовиш?
Що…
Привіт!
Я вчасно?
Вибачте, що прийшла без запрошення.
-Я дзвонила. -Нема покриття.
-Тільки в атріумі. -Тут є атріум?
Я дзвонила вам і на роботу, говорила з Джен.
Довга історія. Головне – вона знає ваш пароль.
Ні…
Вона вдала, ніби вгадала.
То що сталося?
У нас склалася така ситуація…
Сім'я, що взяла Принцесу й Тайлера, передумала.
Так скоро? Чому?
Ніккі, це складні діти,
і не всі готові терпіти труднощі.
І тепер ці двоє дітей сидять в офісі, бо їм ніде дітись.
В інтернат повернутися не можуть, бо місця вже зайняті.
Тож я хочу спитати, чи ви візьмете Принцесу.
Спочатку тимчасово, а згодом, може, й назавжди.
Інакше її віддадуть в інший інтернат, бозна-куди,
і не відомо, що й коли вирішиться.
Але ми просимо вас узяти дитину, яку у вас, може, потім заберуть.
А чому ми?
Бо ви так хотіли цього, ви такі завзяті,
за день зробили в домі ще одну кімнату.
І в нас небагато інших варіантів.
М-м-можна подумати?
Так. Маєте 60 секунд. Думайте.
Можна нам це обговорити?
-Давайте, хутчіш. -Добре.
-Чорт. -Так.
-Які почуття? -Слабкість.
-Хороша чи погана? -Не знаю.
На мені тісна білизна, від неї ще гірше.
Може, нам її не залишать.
Вона сидить в офісі, Джейсе.
-Однісінька. -Знаю.
Знаю.
Чорт. Не можу думати в цих туфлях.
Ми змирилися. Мені страшно ще раз це пережити.
Розумію.
То що?
Ходімо.
-Ми згодні. -Так! Бігом!
Чудово.
-Карен, нам треба бігти. -Що?
Принцеса.
Усе складно, та, схоже, ми її візьмемо.
Правда?
Вибач.
Не вибачайся. Біжи, забирай свою дочку.
-Я тебе люблю. -А я – тебе.
Скоріше.
-Біжіть. -Побачимось!
Я скину промову на пошту. Вибач.
-Їдьте за мною. -Добре.
Помчали!
Джейсе, ручник!
-Усе добре? -Так.
Як називається група лисиць?
Не знаю. А що?
Просто тепер нам слід знати такі речі.
Можеш подивитися?
Добре.
Ти що, поцупила з готелю флакончики з шампунем?
Авжеж поцупила. Тепер треба тягти все в сім'ю.
Зграя. Зграя лисиць.
-Зграя? -Ага.
Точно?
А листопадні – це дерева, що…
-Джейсе, дихай. -Ага. Добре.
Ми готові.
Так.
Подивишся про листопадні дерева?
Так. Зараз.
Шкода, що ми не почуємо промов.
Упевнена, вони гарні.
У мене тут список…
людей, які чітко сказали, що цього ніколи не станеться.
Абіґейл Тернер.
Не треба всім на неї дивитися. Вона почула.
Селеста Дейвіс. Присутня.
Кетрін Мерфі.
Ось де ти.
Прийшла сама? Ясно.
-Привіт! -Привіт.
-Усе добре? -Чудово.
-Привіт. -Вітаю.
Це Ніккі і Джейсон.
Вони питали, чи не хочеш ти
пожити трохи в них.
Хочеш? Молодець.
Ходімо, Тайлере.
Ні, сонечко…
Пам'ятаєш, сьогодні Тайлер з тобою не поїде.
Але ви побачитесь у вівторок.
Добре?
Отже, гарненько обійми Тайлера
й попрощайся до вівторка.
Молодець.
Ходімо, сонечко.
Ґреґґу, допоможи.
Ходімо, крихітко.
Я знаю, що це важко.
-Відпусти, Тайлере. -Залишіть нас на хвилинку.
-Так. -Звісно.
Ходімо, Принцесо, сонечко.
Усе буде чудово. У тебе буде все найкраще.
Готова?
-Привіт. -Привіт.
Вітаю.
-Усе гаразд. -Сядеш у машину?
-Іди, сонечко. -Усе добре.
Яка хороша дівчинка.
Ми отам запаркувалися.
Ходімо.
Молодець.
Отак.
Може, ви побудете в нас… до завтра,
а потім… назавжди?
На це немає часу.
Ви батьки… на певний час.
У вас тепер повно роботи.
Ви наче бортпровідники:
з вашого вигляду вона визначає, чи все добре.
Ви готові?
Вам усе вдасться.
Пані та панове,
покажіть Карен та Скотту свою любов і симпатію
під час їхнього першого танцю.
Ця музика дуже дорога серцю Скотта.
-Готова? -Так.
Не будемо смішити гостей.
Група лисиць зветься «зграя».
Джейсе, це має саме випливти в розмові.
Приїхали.
Ось ми й удома.
Ходімо.
Сюди.
Усе добре, сонечко?
Так, ми тут живемо.
Треба взяти її сумку.
Точно.
Сюди.
Тільки-но ключі знайду.
Ніккі.
-Ніккі. -Що?
Підійди, будь ласка.
Візьми сумку й усе.
Серйозно. Підійди сюди.
Що?
О боже.
Дякую.
Що будемо робити?
Не знаю.
Дістань його звідти.
-Вилазь, друже. Ти як? -Привіт.
-Як ти заліз? -Як ти тут опинився?
Де Принцеса?
-Он вона. -Отам.
-Принцесо! -Тайлере!
Як ти тут опинився?
-Що нам робити? -Не знаю.
Боже мій. Що ж робити, Джейсе?
Ти щойно питала. Я не знаю.
Заведемо його в дім?
Ні, не можна. Це викрадення.
-Ми вже його викрали. -Ні, то…
не було викрадення, бо ми не знали.
Якщо його торкнемося – буде викрадення.
Та якщо будемо стояти на місці…
нас не арештують.
Ти ж розумієш, що це поганий план. Стояти на місці.
Дзвони Пенні.
Кухні «Дауденс» –
ми створимо для вас ідеальну кухню.
Тепер, коли знижки сягнули 50%,
найкращий час відвідати магазини «Дауденс».
«Дауденс» – ваш дім вдалині від дому.
Дивіться умови, щоб отримати докладну інформацію.
Так. Я розумію.
Добре.
Дуже дякую.
-Що сказали? -Сказали,
що ми можемо залишити його на ніч, але завтра вони…
По нього приїдуть.
Скоріше за все.
-Не можна, щоб його забрали. -Ніккі.
Ні. Подивись на них.
Але ж у нас мало місця.
Та ну, Джейсе.
Його залишили без нагляду, й він утік, годину ховався в багажнику,
а тепер так учепився за її руку, що кісточки побіліли.
Цьому хлопчику точно не потрібен власний простір.
У нас нарешті є сім'я, Джейсе.
Тепер треба за неї триматися.
-Господи. -Що?
ти просив мене вийти за тебе.
Взагалі – так. Але не встиг поставити це питання.
Джейсоне.
Як я могла таке забути?
Та нічого. Можна буде…
якось повернутися до цього.
Зараз, гадаю, треба зосередитися на важливіших речах.
-Ми до цього повернемося. Обіцяю. -Можна почекати.
По одній дорогій речі за раз, добре?
З іншого боку, думаю, ми достатньо довго чекали.
Знаєш що?
Я думаю, нам вдасться.
Я теж.
Ніккі, я боюсь.
Я теж.
Усе добре, сонечко?
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко