МОВНИЙ ІНСТИТУТ ПІВНІЧНОГО ЛОНДОНА
Кльові штани.
-Що? -Прогнозують повінь?
МАМА ТВОЯ БАБУНЯ ПАЛЕРМО
РОЛЕТИ
ПОЛЕТИМО
ПОМЕРЛА
Чорт.
ПРИЇЖДЖАЙ У КОРНВОЛЛ
Твоя мама щойно втратила матір. Підтримаймо її.
Ти бачила мою бабуню двічі чи тричі.
Що краще ти її знала, то менше засмучувалась би.
Ти знав, що сюди додають пряжені вершки?
Так. Але будь обережна. Таке може вбити.
Сподіваюся, не вб'є.
Бо я й додому такого взяла.
Господи, тут так гарно.
Так, знаю. Я часто проводив тут літо, коли був малий.
Стільки спогадів…
Не може бути.
-Що? -Це…
Не може бути. Бачиш оце? Дж.Р.
Багато спогадів.
Ходімо далі?
Чи поговорите зі стовпом про життя?
Ні.
Смішно. Що ж.
Смішно.
Cтворити сім'ю
Чому твоя бабуня переїхала аж сюди?
Через расизм.
Присягалася, що не полишить дім у Лондоні.
Якось навіть шосе пустили в обхід її будинку.
Вона зібрала підписи 10 000 людей і прикувала себе до дерева.
Їй скажені гроші пропонували.
-Так. -А вона відмовлялася, хоч ріж.
А тоді поряд оселилися милі азіати,
і її наче вітром здуло – переїхала сюди.
Чорт.
О, чорт.
-Привіт. -Привіт.
-Як справи? -Добре. А в тебе?
-Добре.
Я занесла квіти від мами.
Це Ніккі Ньюмен. А це – Скай Джонс.
А чого ти називаєш нас на ім'я й прізвище?
-Привіт. -Вітаю.
Співчуваю…
-Та нічого. Вона була жахлива. -Це точно.
Але вона була одна з нас.
-Так. -Вона…
Ти прийдеш на поминки на пляжі?
-Так. Для мами це важливо. -Ага.
-Я піду. -Добре.
До зустрічі.
-Бувай. -Бувай.
Приємно було…
-Ходімо. -Дивна розмова.
Ні. Хороша розмова.
-Ти жартуєш? -Що таке?
Це наче ти застряг в окопі й перемовлявся з базою по рації.
«Так». «Добре».
-«Кінець зв'язку». Хто це? -Ніхто. Просто давня знайома.
-Правда? -Ага.
Скай Джонс?
-Ну, добре. -Що?
-Це С.Дж. з того стовпа? -Можливо.
Чому вона так дивно поводилася? Ти її кривдив?
-Ти її покинув? -Ні.
Ми все ще разом.
Не залишай мене наодинці з тіткою. Не знаю, про що з нею говорити.
Розповідай, яке все в Лондоні дороге. Тут таке люблять.
-А ось і він. -Привіт.
-Вітаю.
Як справи?
Добрий день. О-о.
-Давайте, заходьте. -Дякую.
-Усі вже там. -Добре.
-Привіт, мамо. Ти як? -Джейсоне.
Привіт, Дженет.
І вам привіт.
Вітаю.
Як ви, Сандро?
Що?
Не знаю. Що тут вдієш.
Мабуть, добре так про це думати.
Співчуваю вашій втраті, Дженет.
Три дні минуло. Про що вже говорити.
Ясно.
Таке життя. Смерть усіх забирає: і друзів, і рідних.
І найкращих з бітлів.
Тільки актори з «Монті Пайтона» помирають у правильному порядку.
Усе просто на шматки розвалюється.
Знаєте, Сандро, коли так здається,
корисно навіювати собі позитивні думки.
Сарай розвалюється, Ніккі.
Може, підеш і навієш йому відновитися?
Зрозуміло.
Ага.
Хіба ви не бачите всі ці наліпки: «Реклами не кидати»?
Вона ненавиділа рекламні листи!
Усе не так, як слід.
Усе гаразд. Цей дивний смак через вапняк.
Здається, Еммі в мене трохи закохана
останні кілька років, але нічого серйозного.
У неї такий вік. А я привабливий кузен.
Добре. Ти впевнений, що це так?
Повір, чоловіки таке відчувають.
Натуралки так одна на одну не дивляться.
Хіба що в тюрмі.
Чорт забирай, Ніккі. Не всі молоді – лесбіянки.
-Здається, твоя мама сердиться. -Еммі!
Ні на секунду нема їй тиші й спокою.
Вона до такого звикла.
Вона як ті жителі гір, яким не треба багато кисню.
Її мати померла.
Вона ж мусить щось відчувати.
Прошу, не ламай мою маму.
Усе гаразд. Це ж процес.
Ми розберемо її на частини, полагодимо й знову зберемо.
Ми тут лише на два дні…
Ні. Усе буде добре.
Агов, Сандро.
Є хвилинка?
Я думала, було б добре…
якби ви на мить відірвалися й подихали зі мною.
Іноді, коли довкола панує хаос,
важливо знайти час, щоб просто подихати.
Я спеціально на дихання часу не виділяю, Ніккі.
-Зцілилася? -Ні.
Хіба тобі не цікаво, що ховається за гнівом?
Я впевнений, що це лише гнів, і за ним – нічого.
Гнів – така безглузда емоція. За ним щось є.
-Я так не думаю. -Мусить бути. Її мама щойно померла.
-Вона була гидкою старою расисткою. -То й що?
Не жаль, що вона вмерла.
Дивна в тебе родина.
Не дивніша за інші.
Можна рахунок? Дякую.
Не така, якими цікавиться поліція.
-Господи… -Що?
То ось чому її звуть Скай.
-Вона всюдисуща. -Де вона?
Точно. Це ж треба.
Я погуглила її. Вона мисткиня.
Та ні. Просто продає мотлох з плаву.
Тут це мистецтво.
Мене завжди вабило мистецтво.
Тут хто завгодно зійде за богему.
Якщо зрідка продаватиме бамбукові мильниці.
У Лондоні вони були б бездомні.
-Може, годі? Будь ласка. -Що?
Це було більш ніж 15 років тому.
Хіба ми ще ревнуємо одне одного до колишніх?
-Я не… -Наше авто досі
на страховці твого колишнього.
Бо якщо його викреслити, ціна страховки зросте.
-Що? -Малий дуже схожий на тебе.
-Який? -Той, з великою головою.
Прошу, сер.
-Дякую. -І я вам.
З днем народження
Коли, кажеш, ви зустрічалися?
Років 15…
З днем народження, Трістане
-З днем народження -…тому.
«З тіні вийшов Френк Картер. Йому було 52 роки, й по ньому це було видно.
Черствий, бувалий і цинічний чоловік, а в очах його – порожнеча.
Вакуум, пустота, щось несказане.
Він може збити з ніг, але й допоможе встати.
Такі його принципи. Такі його правила.
Він стоїть поряд з привабливою жінкою 28 років.
Знає, що її підіслали вбити його.
Та під краплями самотнього дощу, що падають на їхні обличчя,
він думає, що, може – а чому ні? – вона його також і врятує».
Як дощ може бути самотній?
І чому в книжках і фільмах завжди дощить, коли люди закохуються?
Так у житті не буває.
Твій тон…
через нього я зіщулююся. У творчому плані.
Думаю, тобі слід писати про більш особисте.
Зрозумів.
А ще письменникам слід навчитися сприймати критику.
Давай перестрибнемо в кінець.
Там далі стає захопливіше.
Може, до вечері встигнемо спланувати весілля.
Але ж ти маєш знати контекст.
Бо не зрозумієш…
Почнемо спочатку. Але тепер слухай уважно.
-Добре. -Отже…
«З тіні вийшов Френк Картер…»
Я слухаю.
Він не схожий на мене.
Жартуєш? Ти бачив цю величезну голову?
Упевнений, що дати не сходяться.
-І голова в нього не така вже й велика. -Серйозно?
Та він наче статуя з острова Пасхи. Як тільки на ногах тримається!
У всіх дітей великі голови.
Тому вони не пролазять у горловини в светрах.
Мама мої збільшувала.
Але ж це не тест ДНК.
Лікар же не каже:
«Так. У нього велика голова. Можливо, син».
Доведеться сюди переїхати? Я ж тут нікого не знаю.
Знаєш. Скай…
і хлопчика з великою головою, можливо, мого сина.
-Ти серйозно? -Не зовсім.
Давай заспокоїмося.
Бачиш кучерявого пацана з великою головою –
і ми вже будинок тут придивляємося?
І все одно…
Я майже впевнений, що час не сходиться.
Ходімо.
ДЯКУЮ ЗА ОПЛАТУ! ВЕСІЛЬНІ КВІТИ ВІД ДАЯНИ БЕЛЛ
ВХІДНІ СКОТТ
ЗНАЙШОВ ЧУДОВОГО ФОТОГРАФА!
ПОРТРЕТИ.
Господи.
Ховаєтеся?
Ця жінка так хизується дитиною, наче це «Ґреммі».
То я тут відпочиваю.
-Ви міс Ньюман. -Ага.
Я Девен. Тато Рейни.
А, Рейни.
Дівчинки в шкарпетках.
Так. Я над цим працюю.
Вона вас любить.
Пощастило. Більшість дітей мене ненавидять.
Так ні. Ви просто чесна з ними. Так, зрештою, краще.
Може й так.
Не всі вчителі такі, як Мішель Пфайффер у «Небезпечних думках».
Дехто вчителює лише заради трьох місяців відпустки.
Ви прикольна.
Що? Хіба ви цього не знаєте?
Ніколи не знаю, як реагувати на компліменти.
Відкрийте для них серце.
До зустрічі, міс Ньюман. Сподіваюся, скорої.
Не знаю, навіщо ми це робимо.
Вона не хотіла похорону в церкві. Хотіла кремацію.
У неї що, чаю нема? Мав би бути!
Можемо піти купити.
Ні. Допоможи мені винести все з сарая.
Якщо його не полагодити – знесемо його.
О, знайшла. Багато.
Дженет.
Ти пам'ятаєш, коли я востаннє приїздив на літо?
-Це було 18 чи 19 років тому? -Десь так.
Отож. Дякую.
Ні. Брешу.
Це було тоді, коли собака помер.
Більше 16 років тому. Майже 17.
Господи. Хочете всиновити підлітка?
Дж.Р. С.Дж.
Сюди!
Боже мій. Гірше, ніж я думала.
Послухай, Ніккі, це нічого не доводить.
-Якщо це мій син, то… -У Принцеси є брат.
Що? Чому нам не повідомили?
От і повідомили.
Це він на відео.
-Що? -Ага.
Ніхто не може взяти обох, тож їх розлучать.
У Принцеси є брат.
Глянь на них. Як можна їх розлучати?
Мабуть, вибору нема.
Та ні… Так неправильно.
Вибач, але це…
Це неправильно, що так має статися.
Я була б у розпачі, якби мене з Карен хотіли розлучити.
І це Карен! Вона мені й не подобалася до 31 року.
Ми можемо їй допомогти. Ми ж цим і займаємося.
Ні! Це… несправедливо!
Багато несправедливості!
І цю несправедливість не можна так полишати.
Бо буває так, що люди, які намагаються бути хорошими,
їдять собі дуже смачне морозиво, і Бог думає:
«О, схоже, вона нарешті щаслива.
Покажу їй хлопчика з великою головою. Зіпсую все».
«О, в цієї дев'ятирічної дівчинки в усьому світі
є лише одна людина, якій вона довіряє?
То заберу її в неї!»
І в когось більше хлопчиків, ніж їм треба,
а іншим їх не вистачає. Хіба це справедливо?
-Так одразу й не зорієнтуєшся. -Відповідь: «Ні!»
Не справедливо! І я більше так не можу!
О боже.
Мені шкода, що доводиться цим займатися.
Агов, Ніккі.
-Що ти робиш? -Ніккі!
Чому все так складно?
-Вибачте. -Нічого.
Чому ти померла до того, як я тобі передзвонила?
Ця система!
Загалом!
Я знаю, що всі стараються!
-Бісів рак! -Сандро, мила моя.
Люди, які кажуть: «Час пити просекко»!
Коли говорять про онуків
у присутності людей, які не мають жодного!
Натуральні… білявки…
з хвилястим волоссям… Курви!
Я не хочу помирати!
Я тут…
За тебе зробили роботу.
Як гадаєте, чому…
Її не стало. Я наступна.
Я вже стара, а чого досягла?
Боже, ви досягли багато чого.
Знаєш…
Я тільки в 70 років спробувала справжній чорний шоколад.
-Було так солодко й гірко… -Знаю. Жахливо.
Бо я подумала про те, скільки років згаяла без нього.
А, ясно.
Хочу зробити щось таке, чого раніше не робила.
Що, наприклад?
Хочу…
поїхати в Ємен.
Чом би й ні? Можна і в Ємен.
-Правда? -Ага.
Чи ще кудись. Може туди, де є пляж.
Чи уряд.
Робіть, що хочете.
Дякую.
Вона справді просила кремувати її.
Люди ігнорують старих.
Сандро,
дідька лисого вас хтось ігноруватиме.
НЕ ВКИДАТИ РЕКЛАМИ
Навіщо ти підіймаєш рекламу? Що ти робиш?
Я її не ігнорую.
Ти в нормі, Рембо?
-Здається, так. -Точно?
Виплеснула трохи гніву на сарай.
-Та нічого. Але я трохи злякався. -Чому?
У нас-бо сараю нема.
Що як це все змінює?
Нічого не зміниться.
Що як у тебе є син, і ти подумаєш, що тобі більше не треба дітей?
Не думаю, що діти заповнюють усе серце.
Ні. Серце стає ще більше,
щоб усе вмістити.
Я не хочу почуватися самотньою. Бо тобі це вже вдалося.
Те, що ми намагаємося зробити разом.
Нічого мені не вдалося. Йому 16 років.
Я пропустив найкращі моменти.
Це як прийти на концерт Маккартні, де він співав «Hey, Jude»,
а там уже «We All Stand Together».
Хай там що…
помилки ми робитимемо вдвох.
Домовилися?
Ходімо.
Якщо не кремували її, влаштуємо кремацію рекламним листам.
Це поминки. Маємо сказати щось хороше про бабуню.
-Усі ми? -Так.
Хтось хоче почати?
-Джейсе. -Я голову ламаю…
О! Ніхто так добре не повертав одяг у магазин, як бабуся.
Пам'ятаєте? Навіть якщо чека не було.
Це справді суперсила, Ракі.
Вона не лягала спати, поки ми не скажемо, що вже вдома.
Так.
Ми дзвонили зі Свіндона… щоб вона лягла спати раніше.
А пам'ятаєте капелюха?
Вона не довіряла відеоспостереженню й носила в Лондоні крисатого капелюха.
Не хотіла, щоб упізнали. У сомбреро у 80 років.
Вона була міцним горішком.
Поховала двох чоловіків, трьох сестер і двійко котів.
І багато почуттів.
О, так.
Коти були не її, але…
Розвіймо попіл.
Прямо у вогонь.
-Ми любимо тебе. -Бувай, бабуню.
Земля тобі пухом!
Поглянь лише.
КОСТА-ДЕЛЬ-СОЛЬ
Усе добре?
Іди.
Точно?
Ага.
Якщо твоя мама може поїхати в Ємен, то я впораюся з будь-чим.
Добре.
-Хто їде в Ємен? -Та йди вже.
-Іди пошукай дідуся. -Гаразд.
-Привіт. -Привіт.
-Усе добре? -Так.
Ти в нормі?
-Як ти? -Добре. А ти?
Добре. Дякую, що прийшла.
-Авжеж. -Послухай…
Мені хочеться вина.
Може, збігаєте?
-Гаразд. -Авжеж.
Добре. Напишу яке…
Дженет, у вас є ручка?
Я перебірлива щодо вина. Може, в кілька місць треба буде зайти.
-Та нічого. -Звісно.
Гаразд…
Хочу про дещо поговорити.
І я теж.
-Чудово. Дякую. -Ходімо.
Минулого тижня випила келих на Лестер-сквер.
З мене взяли більше дев'яти фунтів!
«Розважтеся»?
Молодець, Ніккі.
Свобода.
Просто… в нього досить велика голова, правда ж?
І ми зустрічалися тоді. Тож і час сходиться.
Так. Сходиться.
Мабуть, треба було сказати тобі тоді…
Ясно.
Але…
Я тобі зраджувала.
-Що? -Багато.
З ким?
-Ти знайомий з Браяном? -Ні.
-Привіт, сину. Радий зустрічі. -Ага.
Він то тут, то їде…
Ясно.
Вибач.
Та…
нічого.
-Тож… -Радий був побачитися.
-І я. -Давайте!
Холодно! Вода крижана!
-Ти не йдеш, милий? -Не йдете, Віку?
-Ні? Не хочете? -Іди сюди, Джен!
-Не хоче. Ні! Іде! -Правда?
-Давай, Дженет! Хороша водичка. -Уперед!
Потримаєш хвилинку? Дякую.
Я труси намочила.
Подивись на себе!
На мене тут водорість напала!
Щойно поговорив з нею…
У нього ще більша голова.
-Що ж. -Бувай.
І це.
Дивись.
Бачиш?
Ти мала рацію.
ДЕВЕН РЕЙНА БАТЬКО
Привіт.
НЬЮМАН УЧИТЕЛЬКА ШКОЛА СЕРРІНҐТОН
Можете тут на секунду зупинитися?
Ти куди, Ніккі?
Що вона робить?
Дж.Р. + С.Дж.
Дж.Р. + Н.Н.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко