ŠIAURĖS LONDONO KALBŲ INSTITUTAS
Smagios kelnės.
- O kas? - Laukiate potvynio?
MAMA TAVO MOČIUTĖ - MŪRAS
MORĖ
MURKIA
MIRĖ
O, šūdas.
ATVAŽIUOK Į KORNVALĮ
Tavo mama neteko savo mamos, todėl palaikykim ją.
Tu močiutę matei vos triskart.
Kuo geriau ją pažinojai, tuo mažiau jos gedi, supranti?
Žinojai, kad ant ledų jie deda grietinėlę?
Taip. Būk atsargi, nes ji gali tave pražudyti.
Tikiuosi, to nenutiks.
Nes nusipirkau dar su savim.
Dieve, kaip čia gražu, Džeisai.
Tikrai. Vaikystėje čia leisdavau vasaras.
Su šia vieta susiję daug prisiminimų.
Negali būt.
- Kas? - Ar čia...
Negali būt. Matai, kas čia? Dž. R.
Daug prisiminimų.
Aišku. Gal jau eikime?
Ar toliau skęsi prisiminimuose?
Ne.
Įdomu. Gerai.
Įdomu.
Kas tavo močiutę privertė atsikraustyti čia?
Rasizmas.
Ji prisiekė, kad nepaliks namo Londone.
Dėl jos namo net tiesiamą greitkelį nukreipė.
Ji surinko 10 000 žmonių parašų. Prikaustė save grandinėmis prie medžio.
Jai siūlė milijonus.
Ji buvo nepermaldaujama.
Paskui kaimynystėje apsigyveno miela azijiečių šeima,
ir ji atlėkė čia akimirksniu.
O, šūdas.
- Labas. - Labas.
- Kaip gyveni? - Gerai. O tu?
- Gerai. Kaip tu? - Gerai, taip.
Užnešiau gėlių nuo mamos.
Čia - Niki Niuman. Čia - Skai. Skai Džouns.
Na jau. Taip oficialiai, su pavardėmis?
- Sveika. - Labas.
Užjaučiu...
- Nieko tokio. Ji buvo siaubinga. - Tiesa.
Kiečiausia mūsų šeimoje.
Ateisi paminėti jos į paplūdimį?
- Taip, mamai tai - labai svarbu. - Taip.
- Man metas. - Gerai. Aišku, aha.
Iki pasimatymo tuomet.
- Iki. - Viso.
Malonu...
- Eime. - Keistas pokalbis buvo.
Visai nekeistas. Geras pokalbis.
- Baik juokus. - O kas?
Lyg būtum įstrigęs kokioj oloj ir kalbėtum radijo ryšiu su baze.
„Gerai, taip.“ „Gerai.“
- „Ryšys baigtas.“ Kas ji? - Niekas. Sena pažįstama.
- Taip? - Taip.
Skai Džouns?
- Aišku. - Kas?
- Čia ta pati S. Dž. ant stulpo? - Gal.
Kodėl ji taip keistai elgėsi? Įskaudinai ją?
- Palikai ją? - Ne.
Mes - vis dar kartu.
Tik nepalik manęs vienos su savo teta. Su ja nežinau ką kalbėti.
Kalbėk apie tai, kaip Londone brangu. Jie visi tai mėgsta.
- Štai. - Labas.
- Labas, sūnau. - Labas.
Kaip tu?
Sveiki.
- Užeikit. - Ačiū.
Visi jau čia.
- Labas, mama. Kaip tu? - Džeisonai.
Sveika, Džanet.
Sveiki.
Kaip laikaisi, Sandra?
Ką?
Nežinau. Eilinis įvykis, tiesa?
Tikriausiai taip galvoti teisinga.
Užjaučiu netekus mamos, Džanet.
Ji mirė prieš tris dienas, taigi, tai - jau praeitis.
Taip. Tikrai.
Toks gyvenimas. Visi mirsim. Draugai, artimieji.
Visi geriausieji iš „The Beatles“.
„The Pythons“ irgi miršta tokia tvarka, kaip ir tikėjausi.
Viskas eina šuniui po uodega.
Žinai, kai taip jaučiuosi, Sandra,
man padeda pozityvūs teiginiai.
Sandėliukas griūva, Niki.
Gal gali nueiti ir pozityviai jį sutvirtinti?
Taip.
Aha.
Gal jums ant kaktos lipduką „Reklamos nemesti“ priklijuot?
Ji nekentė tų sumautų reklamų!
Ne, taip negerai.
Ne, vanduo - puikus. Tas skonis - dėl kalkių.
Turiu įspėti, kad Emi truputį mane įsimylėjusi.
Pastebiu tai jau ne pirmus metus. Nieko rimta.
Ji - tokio amžiaus, supranti, o aš - jos pusbrolis, taigi.
Aišku. Ar tikrai?
Patikėk manim. Vyras tai jaučia.
Heteroseksualios merginos taip nežiūri viena į kitą.
Jei jos - ne kalėjime.
Po galais, Niki. Ne visos paauglės - lesbietės, žinok.
- Jaučiu, tavo mama pyksta. - Emi!
Jaučiu, ji gyvena nuolatiniame pyktyje.
Bet ji priprato prie to.
Kaip gyvenantieji kalnuose pripranta prie deguonies stokos.
Jos mama mirė. Ji...
Jai nereikia slopinti jausmų.
Tik neversk mamos atsiverti.
Viskas gerai. Tai - procesas.
Mes ją atversime, sutvarkysime jausmus ir vėl užversime.
Mes čia būsim tik dvi dienas.
Ne. Viskas bus gerai.
Labas, Sandra.
Turi minutę?
Maniau, būtų smagu,
jei mes kartu pakvėpuotume.
Kartais, kai apink tvyro nedidelis chaosas,
svarbu skirti laiko tiesiog pakvėpuoti.
Aš kvėpuoju visą mielą dieną, Niki.
- Visi išgydyti? - Ne.
Nenori sužinoti, kas slepiasi po jos pykčiu?
Ne, esu tikras, kad ten nieko nėra, tik pyktis.
Pyktis - tokia beprasmė emocija. Kažkas ją neramina.
- Nemanau. - Kaip kitaip? Juk mirė jos mama.
- Taip, sena ir pikta rasistė. - Nesvarbu.
Vis tiek ne taip skauda.
Tavo šeima - keista.
Bet jie - normaliai keisti, tiesa?
Galima sąskaitą? Ačiū.
Jie ne tokie, kurių kompe gali rast baisybių.
- O Dieve. - Kas?
Ar todėl ją pavadino Skai?
- Nes ji - visur. - Kur ji?
Taip. Įdomu.
Aš ją paguglinau. Ji - menininkė.
Ne, ji, regis, pardavinėja bangų išmestus medžio gabalus.
Tai - menas.
Aš irgi svajojau kurti meną.
Čia kiekvienas - bohema.
Pakanka parduot vieną bambukinę muilinę per savaitę.
Tokie Londone būtų benamiais.
- Liaukis. Prašau. - Kas?
Tai nutiko prieš 15 metų, girdi?
Ar nepalikom pavydo dėl buvusiųjų praeity?
- Aš ne... - Klausyk.
Mūsų automobilis apdraustas tavo buvusiojo pavarde.
Taip, nes kitaip kaina bus didesnė.
- Kas? - Tas vaikas į tave panašus.
- Kuris? - Tas, su didele galva.
Prašom, pone.
- Ačiū. - Ačiū.
Su gimimo diena
Kada, sakei, jūs draugavot?
Prieš 15-ika...
Su gimimo diena, brangus Tristanai
- Su gimimo diena - Metų.
„Iš šešėlio išslinko Frenkas Karteris, 52-ejų, atrodantis pagal amžių.
Šaltas, viskiu atskiestas žvilgsnis buvo tuščias.
Jame žiojėjo tuštuma, skylė, kažkas neištarto.
Jis gali pargriauti žmogų, bet gali ir pakelti.
Tai - jo gyvenimo taisyklė. Jo žodis.
Šalia jo - 28-erių moteris, patraukli.
Jis žinojo, kad ji pasiųsta jo nudėti.
Tačiau vienišo lietaus lašams ritantis per jų veidus,
jis vylėsi, jog galbūt, tik galbūt, ji jo pasigailės.“
Kaip lietus gali būt vienišas?
Ir kodėl romanuose ar filmuose visad lyja, kai žmonės įsimyli?
Juk gyvenime taip nebūna, tiesa?
Žinok, šis tavo tonas
žemina mane truputį, kūrybiškai.
Tiesiog manau, kad derėtų rašyti apie asmeniškesnius dalykus.
Taip.
Ir, beje, rašytojai turi mokėti priimti kritiką.
Verčiau pereikime prie pabaigos,
nes ten - daugiau įvykių.
Puiku. O gal galim aptart kai ką dėl vestuvių iki vakarienės?
Tada nežinosi konteksto.
Ir nesuprasi...
Tiek to, skaitysiu viską iš pradžių, ir pasistenk šįkart įsiklausyti.
- Gerai, žinoma. - Gerai.
„Iš šešėlio išslinko Frenkas Karteris...“
Aš klausau.
Jis nepanašus į mane.
Baik juokus. Matei jo milžinišką galvą?
Neabejoju, kad datos nesutaps.
- Be to, jo galva - nelabai didelė. - Tu rimtai?
Jis panašus į Velykų salos statulą. Stebiuosi, kaip jis neapvirsta.
Visų paauglių galvos - tokios.
Todėl ji įstringa velkantis džemperius.
Mama man įkirpdavo iškirptes.
Pagal tai DNR nenustatysi.
Nueini pas daktarą, o jis sako:
„Taip, didelė galva. Jūs - giminės.“
Džeisai, mums teks kraustytis čia? Aš čia nieko nepažįstu.
Jau pažįsti Skai,
pažįsti didžiagalvį vaiką, kuris gal - mano vaikas.
- Tu nežiūri į tai rimtai? - Aišku, ne.
Gal galim stabtelėti.
Pamatei garbanotą berniuką su didele galva
ir jau ieškai čia namų?
Šiaip ar taip, esu
santykinai tikras, kad datos nesutaps.
Eime.
AČIŪ UŽ JŪSŲ MOKĖJIMĄ! DIANOS BEL NUOTAKOS PUOKŠTĖS
GAUTI LAIŠKAI: SKOTAS
RADAU PUIKŲ FOTOGRAFĄ!
PORTRETAI. TIK 600 £ UŽ PENKIAS FOTO.
O Dieve.
Slepiatės?
Ten moteris rodo visiems kūdikį lyg kokį „Grammy“ apdovanojimą,
tad man - pertrauka.
- Jūs - panelė Niuman. - Taip.
Aš - Devinas. Reinos tėtis.
Reinos.
Reinos su kojinėmis.
Taip. Aš stengiuosi.
Jūs jai labai patinkate.
Džiugu. Daugelis manęs nekenčia.
Nea, jūs su jais - atvira. Ilgainiui toks elgesys pasiteisins.
Gal.
Ne visos mokytojos - kaip Mišelė Pfaifer iš „Pavojingų protų“.
Kai kas dirba šį darbą tik dėl 12 savaičių atostogų.
Turite gerą humoro jausmą.
Ką? Nežinojote?
Nelabai suprantu, ką daryt su komplimentais.
Priglauskite juos prie širdies.
Iki pasimatymo, panele Niuman. Tikiuosi.
Nesuprantu, kam mes tai darom.
Ji nenorėjo bažnyčios, ji norėjo būt kremuota. Pati taip sakė.
Ar pas ją nebuvo arbatos? Juk arbatos ji turėjo turėti.
Mes nueisim nupirkti.
Ne, eisite su manim tvarkyti sandėliuko.
Jis nekyla į viršų, vadinasi, jis griūva.
Viskas gerai, radau. Daugybė.
Džanet.
Atsimeni, kada paskutinį kartą čia leidau vasarą?
- Kada? Prieš 18 ar 19 metų? - Taip, maždaug.
Štai. Ačiū.
Ne, meluoju.
Tais pačiais metais, kai nudvėsė šuo.
Prieš šešiolika su trupučiu. Beveik 17-ika.
O Dieve. Norit įsivaikinti paauglį?
Drąsiau!
Viešpatėliau. Blogiau, nei maniau.
Niki, tai dar nieko neįrodo.
- Jei jis - mano sūnus, tada... - Princesė turi brolį.
Ką? Kodėl jie mums to nesakė?
Jau pasakė.
Vaizdo įraše - ji su broliu.
- Ką? - Taip.
Niekas neima jų abiejų, todėl juos teks išskirti.
Princesė turi brolį.
Pažiūrėk į juos, Džeisai. Kaip galima juos išskirti?
Spėju, nėra kitos išeities. Jie...
Ne. Tai - nesąžininga.
Atleisk, bet tai...
Negerai, kad yra taip.
Būčiau palūžusi, jei mane kas būtų išskyręs su Karen.
Su Karen. Aš jos net nemėgau, kol man nesuėjo 31-eri.
Mes galim jai padėti, tiesa? Mes galim.
Ne, tai ne... Tai - nesąžininga!
Nesąžiningų dalykų tiek daug!
Iš tiesų, Džeisai, žmonės turi kažką su tuo daryti.
Nes, dievaži, yra žmonių, kurie gyvena, stengiasi būt gerais,
mėgaujasi skaniais ledais, o Dievas staiga ima ir pagalvoja:
„Ji, regis, pagaliau laiminga.
Pametėkime jai didžiagalvį berniuką. Sugadinkime jos laimę.“
„Toji devynmetė mergaitė visame pasaulyje
turi vos vieną žmogų, kuriuo pasitiki?
Tai atimkime jį iš jos.“
Dabar vieni turi daugiau berniukų nei reikia,
kiti neturi nė vieno, ar tai - sąžininga?
- Čia teks pamąstyti. - Atsakymas yra ne!
Bjauru! Bjauru ir man... Man tai įgriso!
Dieve.
Atleisk, kad tenka tai daryti.
Ei. Niki.
- Ką tu darai? - Niki!
Kodėl viskas taip sunku?
- Atleiskit. - Nieko tokio.
Kodėl numirei nesulaukus, kol tau perskambinsiu?
Ta sistema!
Iš viso!
Žinau, kad visi daro, ką gali!
- Sumautas vėžys! - Sandra? Mieloji?
Žmonės, kurie sako „proseko metas“!
Kalbėt apie savo anūkus
girdint tiems, kas jų neturi!
Natūralių... banguotų...
šviesių plaukų... kalės!
Aš nenoriu mirti!
Aš tiesiog...
Dabar nereikės griauti, tiesa?
Kodėl manai, kad tu...
Jai išėjus, atėjo mano eilė.
Laikas prabėgo, o ką nuveikiau?
Dieve, tu nuveikei... Daug ką.
Žinai...
Pirmąsyk gyvenime paragavau juodojo šokolado sulaukus 70-ies.
- Jis toks karčiai saldus. - Žinau, siaubingas.
Pagalvojau, galėjau jį valgyt tiek metų.
Štai kaip. Aha.
Noriu padaryti kažką, ko nesu dariusi.
Taip?
Noriu...
į Jemeną.
Gerai. Gali skrist į Jemeną.
- Galiu? - Taip.
Ar bet kur kitur. Kur yra paplūdimys.
Ar vyriausybė.
Gali daryti, ką nori.
Ačiū.
Ji norėjo kremavimo.
Žmonės tave ignoruoja, kai esi senas.
Sandra.
Tavęs ignoruoti žmonės negalės, net jei labai norės.
REKLAMŲ NEMESTI
Kurių galų imi šį šlamštą? Ką tu darai?
Neignoruoju jos.
Kaip tu, Rembo?
- Gerai, manau. - Taip?
Savo pyktį išliejau ant sandėliuko.
- Nieko tokio. Nors aš išsigandau. - Ko?
Sandėliuko nebeturim.
Kas, jei dabar viskas pasikeis?
Nepasikeis.
Kas, jei sužinojęs, kad turi sūnų, nebenorėsi daugiau vaikų?
Nemanau, kad su vaikais - taip. Nemanau, kad jie užima tavo širdį.
Manau, jie praplečia ją,
ir širdyje ima tilpti daugiau.
Aš nenoriu jaustis viena, nes paaiškės, kad jau esi tai patyręs.
Esi jau patyręs tai, ką mes dabar darome.
Nieko aš nepatyriau. Jam - 16-ika.
Įdomiausius dalykus jau praleidau.
Tai lyg įbėgti į Makartnio koncertą po to, kai jis sudainavo „Hey, Jude“
ir perėjo prie Varlių choro.
Bet kuriuo atveju,
košės prisivirsim abu kartu.
Gerai?
Eime.
Jei negalim jos kremuoti, sudeginkim bent jos nereikalingą paštą.
Jei tai - minėjimas, reikia pasakyti ką nors gražaus apie močiutę.
- Visiems? - Taip.
Kas pradės?
- Džeisai. - Ne, aš nesugalvo...
Niekas taip negrąžindavo drabužių į parduotuvę, kaip močiutė.
Pamenat? Nėra čekio, nėra bėdos.
Tai buvo jos supergalia, rimtai, Rake.
Ji neužmigdavo, kol nesulaukdavo mūsų skambučio, jog grįžom saugiai.
Taip.
Skambindavom jai iš Svindono, kad galėtų eit miegot.
O skrybėlę prisimenat?
Ji nepasitikėdavo gatvių vaizdo kamerom Londone, todėl vaikščiojo su skrybėle.
Tapdavo tiesiog nematoma. 80-metė su sombreru.
Kieta seniokė buvo.
Palaidojo du vyrus, tris seseris ir porą kačių.
Ir jūras jausmų.
Taip.
Tos katės - ne jos, šiaip jau, bet...
Išbarstykime pelenus.
Tiesiai iš laužo.
- Mes tave mylim, močiute. - Iki, močiute.
Ilsėkis ramybėje.
Tik pažiūrėk.
KOSTA DEL SOLIS
Viskas gerai?
Eik.
Tikrai?
Taip.
Jei tavo mama gali nuvykt į Jemeną, aš susidorosiu su bet kuo.
Gerai.
- O kas vyksta į Jemeną? - Eik.
- Eik pas senelį, gerai? - Gerai.
- Sveika. - Labas.
- Kaip tu? - Gerai.
Taip. Kaip tu?
- Kaip tu? - Gerai. O tu?
Gerai. Ačiū, kad atėjai.
- Nėr už ką. - Klausyk...
Mielai išgerčiau vyno.
Gal norite prasibėgti?
- Taip. - Taip, žinoma.
Taip? Gerai. Užrašysiu pavadinimą.
Džanet, turi rašiklį?
Vynui aš truputį išranki. Gal pirmoj parduotuvėj negausit.
- Viskas gerai. - Aišku.
Taip? Gerai. Tada...
Noriu pakalbėti su tavim apie kai ką.
Aš - irgi.
- Puiku. Ačiū. - Bėgam.
Aną savaitę išgėriau vidutinę taurę Lesterio aikštėje.
Sumokėjau devynis svarus ir 20 pensų.
„Pasilinksminkit“?
Šaunuolė Niki.
Laisvė.
Jo galva - gana didelė, tiesa?
Tuo metu mes dar draugavom, taigi laikas atitinka.
Taip, tiesa.
Man derėjo tau prisipažint dar tada...
Jetau.
Bet...
Aš buvau tau neištikima.
- Ką? - Daug kartų.
Su kuo?
- Pažįsti Brajaną? - Ne.
- Sveikas, sūnau. Smagu, kad susitikom. - Taip.
Jis tai pasirodo, tai dingsta.
Aišku.
Atleisk man.
Tai...
Nieko tokio.
- Taigi... - Smagu buvo pasimatyti.
- Ir man. - Einam!
Šalta. Kaip šalta!
- Nenori įbristi? - Nebrisi, Vikai?
- Ne? Nenorėtum? - Eikš, Džan!
- Ji neis. Ateina! - Rimtai?
- Eikš, Džanet! Labai smagu. - Eikš!
Palaikyk juos, gerai? Ačiū.
Jau sušlapo kelnaitės.
Tik pažiūrėk į save. Pažiūrėk.
Tos jūržolės mane puola!
Pakalbėjau su ja...
Jo galva - net didesnė.
- Gerai. - Važiuokit.
Ir šitas.
Žiūrėk.
Matai?
Aišku.
DEVINAS REINOS TĖTIS
Gerai.
NIUMAN MOKYTOJA KERINGTONO PRADINĖ
Sustokite trumpam.
Niki, kur eini?
Ką ji daro?
Išvertė Egidija Tučkuvienė