Просто немислимо. Глянь на сумку.
Не закривається. Ти напхала забагато речей.
А чому ми летимо компанією SpeedyJet?
Того місяця їхній літак з’їхав зі злітної смуги.
Бо на борту дають мінікренделики, які ти так любиш?
Це одна з причин. Так. Але не єдина.
А може, попросимо Карен посидіти з дітьми?
Я все життя гляділа Тайлера. Серйозно?
Знаю, але Барбара його кинула, й він тяжко переживає розрив.
Втрачає одне й зациклюється на іншому.
Хоч би не було як тоді,
коли він загубив улюблену ложку, а став одержимий вулканами.
Не бійтесь. Я знаю «дзвіночки».
Хай не зациклюється.
Покажи запрошення. Може, це все й не потрібно?
Ану ж весілля буде босоніж у стилі бохо-шик.
Я думав, запрошення в тебе.
Чого це? Лорі твоя подруга.
Ти ж забирала його з пошти.
- Надіслали поштою? - Мабуть, так.
То ти його бачив?
- Ти ж казала, що ти бачила. - Я не бачила.
Що?
Джейсоне, ти впевнений на всі сто, що нас запросили на весілля?
Тайлере! Ходи сюди! Не пожалкуєш!
Не кажи дурниць. Авжеж, запросили.
Ти пам'ятаєш, щоб вона сказала: «Приходьте на весілля»?
Так, вона сказала:
«Глянь, у якому чудовому місці буде наше весілля».
І виклала купу фоток у студентський чат.
- Ану покажи. - І покажу. Зараз.
Ось. Бачиш? Я ж казав.
Тайлере! Ти все пропускаєш!
Ні, Джейсе. Вона просто ділилася інформацією.
Ти забронював готель, хоч нас не запрошували?
Я думав, нас запросять…
Ой, боже.
…і хотів урвати дешевий номер.
Деякі коштують 400 фунтів за ніч. У мене спрацювали інстинкти. Прокляття.
Супер, ми летимо в Тоскану в готель
на святкування весілля, на яке нас не запрошували.
Геніально.
Гроші ж нам уже не повернуть?
А летімо все одно.
Ні! Я не буду непроханою гостею, Джейсе.
І не будеш. Ми просто відпочинемо.
Сан-Чіменто ж велике місто?
Я ду…
Весілля ж, мабуть, буде невелике.
- Так. - Надіюся, ні з ким не перетнемося.
Якщо нас не запросили, певно, будуть найближчі родичі.
Авжеж.
І ми побули б разом,
тільки ти і я.
- А я про що. - Грубувато.
Добре. Тоді полетимо.
Що?
Якщо я подістаю весільне лахміття,
то сумка закриється.
Будьмо чесні:
церемонія – це найнудніше у виїзних весіллях.
- Так. - А подарунок купив?
- Купив. - Ага.
- І от що я скажу. - Ні.
- Вони його не отримають. - Нізащо.
Ми тепер маємо зайвий набір серветок, а на весілля йти не треба.
Дай п'ять!
- Усе на краще. - Ато.
Річ потрібна.
Я сам не закрию. Тайлере, лізь мені на спину.
СТВОРИТИ СІМ'Ю
Віддаси мені свої мінікренделики?
- Так. - Так.
- Ви любите кренделики? - Джейсоне.
А що? Усередині запечений орегано.
Смакота. Таких не знайти.
- Можеш помовчати? - А я пробував.
Я ж читаю інструкцію.
А в ній з'явилося щось нове?
Її постійно оновлюють.
І правила варіюються залежно від авіакомпанії та моделі літака.
Якщо не любите, все одно візьмете? А я…
Перестань випрошувати в людей кренделі.
Вибач.
Нарешті, бо я зараз лусну.
Ви беріть кренделики. А я їх у вас потім заберу.
Наречені! О боже. Боже.
- Вони в літаку. - Хто?
- Клер і Лорі. - Що?
П'ять рейсів, а вони на цьому.
- А де вони? - Не дивися!
- Накинь плед. - Що?
Сховайся.
Кому мінікренделиків?
- Чаю чи кави? - Ні.
Ні, дякую.
- Бажаєте кренделиків? - Так.
Ні, дякую. Вибачте. Дякую.
Чаю чи кави?
ФАКТИ ПРО МЕДУЗ
Приземлилися.
НІККІ ПОВІДОМЛЕННЯ
ЛІТАК ТРЯСЕ. А ЯКЩО Я ПИШУ ВОСТАННЄ?
ТАЙЛЕР НЕ ЗАЦИКЛЮЄТЬСЯ?
НЕ ЗАЦИКЛЮЄТЬСЯ.
Ти знала, що існує понад 2 000 видів медуз?
Ні.
На місцевих ми не схожі, еге ж?
Ні. Це чи не найзатишніше місце на світі.
- Так. - Ми пережили кошмар.
Давай швидше в готель. Я бачив їх у таксі прямо за нами.
- Дякуємо! - Бувайте!
Бувайте!
У ресторані подають сучасні італійські страви…
- Клас. - …з місцевих сезонних продуктів.
Відкрите планування.
Ага, доволі відкрите. Ми тут як на долоні.
А у вас є окремі кабінки?
Кабінки?
Не біда, замовимо в номер.
- Так. У номер. - Ага. У номер.
Добре.
- Ось ваші ключі. І… - Дякуємо.
Боже мій.
У житті навіть кращий, ніж на фото.
Це Лорі з Клер. Я їх чую. Чую.
- Бігом у номер. - Біжу.
- Дякуємо. Бігом. - Дякую.
Поквапся.
Така краса.
Боже мій. Ви прилетіли.
Що?
Приїхала вся університетська компашка.
Бет. Еббі. Тіз. Джейкі?
Що за… З якого дива тут Джейкі?
- Джейсоне. Ходімо. - Джейкі – расистка.
Бігом.
Сюди. Оце наш номер! Отут.
- Заходь. - Так.
Зачини двері!
Усі на терасі, випивають.
Так.
Класно їм.
А Еббі нічого не п'є.
Думаєш, вона вагітна?
А Ніко з новою дівчиною?
А де ділася Джесс? Була ж прикольна.
От чорт.
Я думав, ми з Лорі близькі друзі.
Я допоміг їй зізнатися батькам, удаючи, ніби ми пара,
щоб вони зраділи, узнавши, що вона лесбійка.
- Що дивишся? - «Убивство в Римі».
Ти ж не знаєш італійської, Нік.
Не знаю, але тут крутять лише це.
Або фільм, або «вікно печалі».
О господи. Це що, Патриція?
Патрицію запросили, а нас – ні?
Вона її остеопатка, Нік. А порадив її я.
Остеопатка гуляє на святі, а ми стирчимо в номері?
Очам не вірю. Патриція?
Я склав план дій на всю нашу поїздку.
З 06:00 до 06:30 швиденько виходимо подихати свіжим повітрям,
а з 06:30 до 10:00 відпочиваємо в номері.
А потім хутенька прогулянка на терасі.
Після того як стемніє.
Ти знущаєшся?
Чи… А взагалі-то…
Тут пропонують екскурсію в місцевий жіночий монастир.
Не спіши з висновками. Там і досі є кам'яна криниця.
Чого ж ти зразу не сказав?
Ти сама казала, що хочеш побути вдвох.
Так, Джейсе. Як пара, а не як заручники.
Ну…
Усе одно приємно знову всіх бачити.
Треба було попросити Карен посидіти з дітьми.
Хтозна, чим вони там займаються.
…але «Мона Ліза» не була звичайним замовленням.
Ноги на підлогу.
Леонардо роками не розлучався з картиною,
допрацьовуючи її після від'їзду з Флоренції.
Уже десята. Виходьмо.
Може, піти в штанях? Мене не впізнають по ногах?
Нік, навіть я тебе по них не впізнаю. Гайда.
Як прикро.
Окуляри від сонця не дуже тебе й маскують.
Прикривають значно менше, ніж у людей з нормальною головою.
Нехай. Ходімо.
Так.
Ніккі. Ходімо вже.
Чекай, Джейсе.
Він от-от їй скаже…
Бачиш?
- Отак краще. - Добре.
Тут, мабуть, красиво. Якби можна було щось розгледіти.
Ага. Так приємно бути в такому чарівному місці,
яким я його собі уявляю.
Неймовірні тосканські барви.
Мабуть.
Ой боже.
Так хочеться поплавати.
Так.
Але ми ж не взяли купальних костюмів?
Не взяли.
Люблю совине пугукання.
Може, заведемо сову? Чи це моя курортна забаганка?
Побачимо в літаку.
Глянь на нас.
Звичайнісінька пара у прекрасній відпустці.
Лорі. Лорі.
Не роби так, Лорі.
Я маю право на власну думку, Клер.
Ти шукаєш приводу для сварки, щоб заглушити тривогу.
- Це важливо. - Як я їм суп?
- Ти сьорбаєш. - Пливи!
Суп був гарячий. І я студила.
Ой боже. У цьому ж уся ти.
Вічно все квапиш. Суп. Весілля.
Давай без паніки.
Ми знали, що так буде.
Для цього й узяли спінер.
О господи.
Чому, коли переживаєш ти, то це прояв відповідальності,
а коли переживаю я, ти кажеш: «Ой, так.
Вона панікує. Дамо їй спінер»?
Я переживаю, щоб у номері був холодильник для тітчиного інсуліну,
а ти – за те, як я їм суп.
Нащо тоді передвесільна вечеря, якщо ти не терпиш критики?
Не смій… Не смій казати, що я не…
Я не терплю критики?
А як же чохли на стільці?
Я скинула тобі посилання. І ти схвалила синьо-білі смужки.
Я думала, вони будуть ширші!
Боже мій. Ого.
Джейсе!
Ти базікала з тою жінкою!
У неї була панічна атака.
- Як і в мене. - Капець.
Саме так.
Я не можу постійно… Розумієш? Я не можу…
Написала тобі обітницю.
- Уже 35 хвилин. - Ти вирішуєш.
А довго сваряться лесбійки?
Просто немає чоловіка, який би сказав: «Роби як знаєш» і пішов би собі.
Я чув, як Клер сказала Лорі,
що її не помічали на обіді у 2011 році,
і Лорі точно знала, про що мова.
Це ж жінки, Джейсе.
Вони пригадають геть усе
за всю історію їхніх стосунків.
Вмощуйся зручніше.
Нік.
Ти займалася сексом на шезлонгу? Біля генератора.
Так.
А може, знов замовимо їжу в номер?
Ні, Джейсе, я більше не їстиму в номері, наче під домашнім арештом.
Почуваюся шпигункою.
Боже мій. Яке розкішне меню.
СНІДАНОК – ЯЙЦЯ ПО-ІТАЛІЙСЬКИ
- Яйця по-італійськи. - Що?
Фритата з маскарпоне по-флорентійськи.
Каннолі.
Усе, останній пішов. Горизонт чистий. Гайда.
Можна нам…
Мені жаль. Ресторан уже не працює.
- Це такий жарт? - Що?
Усе з'їли.
І не лишилося нічого їстівного?
Будь ласка.
Нік.
Чому на нас витріщаються? І показують пальцем.
Думають, що ми знамениті.
Що? Чого це?
Бо ми завжди маскуємося
й виходимо з номера, коли нікого нема.
І хто ми, по-їхньому?
- Ти Сет Роґен. - Сет Роґен?
Я чула, як вони гигикали і ще комусь казали.
Привіт, дами.
- Джейсе. - А що?
- А ти тоді хто? - Твоя публіцистка.
А я й не проти.
Думаю, публіцистка Сета Роґена – людина впливова.
Так. Ти добре попрацювала.
У вас у житті більша голова.
Мені часто це кажуть.
- Алло. Це ми. - Привіт.
Знов перевіряємо, як ви.
Що робите? Чи все добре?
- Нормально. - Він не зациклюється?
Боже. Це ви зациклюєтесь.
Він у нормі.
Я закінчую. Вдалого вам ховання від друзів.
- Добре. Па-па, любимо… - Па!
Маєш час? Мені треба звільнити склад.
Що? Чому?
Підвищили комірне.
Поїдемо на твоїй машині? Мені за кермо не можна.
Тут і в Іспанії. Але тут перевіряють, тож…
Добре.
Я заїду наприкінці тижня.
- З'їхати треба сьогодні. - Сьогодні?
Це буде недовго. Я вже все спакувала.
Добре…
Чекай, я… Добре. Тільки візьму ключі.
Я майже спакувалася.
Якщо маєте коробки, то візьми.
І скотч!
І поліетиленові пакети!
Я їду, Тайлере. Кет попросила з дечим допомогти.
- Будеш гратися у гру? - Так.
Тільки не дурій!
МІГРАЦІЯ МЕДУЗ
До динозаврів існували медузи.
Найдавніші на планеті тварини, що мають кілька органів…
Це абсурдно.
Ходімо звідси. Благаю.
Куди? У жіночий монастир?
Нас не побачать.
Усі будуть тут, готуватимуться до весілля.
Або ж знов будемо дивитися, як з раковини стікає вода.
Обирай.
- Ходімо! - Умовив.
Прикро, що ти з'їжджаєш. Тобі ж тут подобалося.
Так. І все через платню людям.
Он як? А я думала, у вас творча спілка.
Була, але всі проплачені арткорпораціями.
Розумію, це тяжко,
але знай, що я дуже вдячна
за твої зусилля.
Я зраділа, коли ти приїхала.
А як Тайлер переживає розрив?
Та нормально.
- Так? - Так.
Медузи пересуваються поодинці, рухаючись по течії.
Коли течії перетинаються, до них прибиваються нові особини.
Тисячі медуз, що пливуть як одна.
Щойно море послаблює хватку, їх знов розносить у різні боки,
і кожна медуза дрейфує… сама по собі.
А де це ми?
У Гампстед-Гіт.
Я катала тебе там у візочку.
11 ЛИПНЯ 2011 РОКУ
- Ти кидала в качок хліб. - Качкам?
Ні. У качок.
А яка я була малою?
Грізна.
Я купувала тобі ляльки,
а ти відривала їм руки й ноги.
З такою злістю.
- А чому я так робила? - Не знаю.
А чому ти назвала мене Принцесою?
Іст-ендська традиція. Тоді всіх дівчат називали Принцесами.
Буржуазія не хотіла вдочеряти дівчат з таким іменем.
Якщо тебе не люблять таку, як є, їм не місце у твоєму житті.
Я все одно не розумію, чому ти нас покинула.
Якщо чесно, я й сама не до кінця розумію.
Ти думала про нас?
Постійно.
В Іспанії було більше фоток…
ОСТРІВ САМУЇ 2014 РІК.
…але довелося їх повикидати, бо не влізли у валізу.
Ненавиджу покидати речі.
Спробуймо розвіятися. Ми ж у жіночому монастирі.
Ага, така забава. Прямо як у Діснейленді.
Дякуємо.
- Міс! Не чіпайте. - Не чіпай.
Пробачте.
Ні, ні.
Ага.
Може, вже підемо? Тут така нудьга.
Швидко, Нік, бігом!
Ходімо чогось вип'ємо.
Вітаю.
Принцеса не відповідає.
Ну все, вони мертві. Дарма не попросили Карен посидіти з ними.
А можеш хоч недовго про них не думати?
Спробуй.
Ой, ні. Я ніби падаю.
А давай так:
про них думатиму я, а ти відпочинь. Що скажеш?
- Серйозно? - Так.
- Обіцяєш? - Можу починати?
- Так. - Раз, два, три.
Так приємно.
Боже, невже у всіх так?
Продовжуй.
Ця коротка мить роздумів навела мене на думку…
А швидко ж тебе осяяло.
Я все робила неправильно.
Чекала, що все почне розсипатися.
Мабуть, Принцеса емоційна зріліша, ніж мені здавалося.
Та й, мабуть, усі діти тепер.
Сімнадцять – це нові тридцять.
Та й сорок – нові тридцять, тож ми, вважай, ровесники.
Аякже.
Треба зав'язувати з цинізмом.
І засвоїти, що іноді все складається як треба.
Попереживати тепер за тебе?
Ну, можеш попереживати за універ.
Я не впевнений про соцпрацю, Нік.
Є відчуття, що я маю сили допомагати людям, яких люблю.
Та не думаю, що зможу помагати всім.
І… Що ж ти робитимеш?
Мабуть, знов таксуватиму.
А мені треба засвоїти, що іноді все складається не так, як хочеться.
Не знаю.
То наше прозріння в тому, що ми відстійні?
Так, але це не біда.
Глянь на цей краєвид.
Якраз для парочки переможців.
Нове приміщення далеко?
А то мені треба вертатися до Тайлера.
Бідолашний Тайлер.
Зачекай-но.
Що ти робиш?
Шукаю нову квартиру.
Що?
Ти ще тільки шукаєш?
Так, а що?
Чому ти не зробила цього раніше?
Мене вигнали з роботи, і я виїхала.
Боже мій.
Це так виснажує, мамо! А чому тебе вигнали з роботи?
Просто не зрослося.
Усе ж ішло добре!
Знаєш, як довго все має йти добре,
щоб нарешті щось вийшло?
У мене не буває тривалих довгих смуг.
Ми ж мали план, мамо.
Я просто не бачу, що наприкінці цього плану.
Це для людей, що живуть іншим життям.
Круто.
То ти тепер спатимеш у машині?
Так далеко я ще не думала.
Це вже сьогодні!
Якось та буде.
Завжди буває. Не пропаду.
Вибачте. А що діється?
Нареченої нема.
Умерла?
Ні. Пішла.
- Її ніде нема. - Ой боже.
І не кажіть.
Який жах.
«Трошки вагітну» знімали довго, але ми стали однією родиною.
На бога, Джейсоне…
Стільки спогадів. Був радий.
Що таке?
Лорі щезла. Накивала п'ятами.
Як це? Де вона ділася?
Слушне питання. Хто б знав.
Ми ж у готелі на пагорбі. Де вона могла сховатися?
- Так. Вона там. - Там?
Що будемо робити? Скажеш офіціантці чи…
Вона пригнічена, Джейсе.
Та бачу.
Це просто смішно.
- Лорі? - Лорі?
Джейсон? Що? Ніккі? Чого ви тут?
А ти знала…
Знаєш, як так вийшло?
- Атож. - Атож.
Пригадуєш, ти показувала фотки цього готелю?
- Готелю. - Виклала їх у груповий чат.
Я подумав: «Розкішний готель».
І ми забронювали номер на ту ж дату, що й ваше весілля!
На ту ж дату!
Що? Ну й збіг!
- Так. Парадокс. - Дивовижа.
- Пробачте, що не запросили вас. - Ага.
Витрати зростали на очах, тому тут тільки найближче коло.
І остеопатка.
Що-що, Ніккі?
Така стара тропка.
- Красива стара тропка. - Чарівна.
- Вона кам'яна? - Частково – так.
Думаю, кам'яна.
Дивне мощення.
Ти чимось засмучена?
Тебе, здається, шукають.
Так.
Що сталося?
Я була впевнена в наших стосунках, коли були лише Лорі й Клер.
А тепер з'їжджаються люди.
Усе серйозно.
Так.
На все життя.
І, крім неї, голих жінок я більше не побачу.
Ми одружені вже вісім років…
- Вісім років. - …так.
За цей час я бачив 30 голих жінок.
- Невже? - Так чи сяк.
У середньому десь по чотири на рік.
- Ага. - Якщо рахувати
художні виставки й пляжі Франції.
А недавно на йозі я випадково зайшов у жіночу роздягальню.
Вісьмох з тридцяти я побачив там.
По-моєму, ми дещо відхилилися від теми.
Ні, ні. Ні,
- мене це трохи заспокоїло. - Справді?
Проблема була в моїй голові.
А коли її озвучуєш, вона розвіюється.
Ще й тітки втручаються.
А ти не думай про це як про обов'язок бути з нею до самої смерті.
Так.
Уяви життя без неї.
І що ти тоді відчуваєш?
- Не знаю. Ця думка мене лякає. - От бачиш.
Думаю, справжнє питання в тому…
чи хочеш ти бути з нею завтра?
Хочу.
Ну то будь.
І будь з нею щодня, день за днем.
- Попустило? - Так.
- Так? - Бачиш.
- Так. - Так.
Тоді ходімо.
- По чотири на рік? - По чотири на рік.
Але ж ти можеш
хоч щодня заходити в жіночі роздягальні.
Отже, побачиш більше.
- А й правда. - Правда.
МРІЙТЕ БЕЗ МЕЖ! ЛЮБЛЮ СЕТА
КРЕНДЕЛИКИ
Треба було запросити Карен.
Так.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова