Гей.
Джейсоне.
Ти прокинувся?
- Що? - Я вже…
Я вже йду на роботу.
Хотіла побачити тебе, поки не пішла.
Чого? Ти ж постійно мене бачиш.
Ну, спи собі далі.
Я спатиму.
Сьогодні на роботі аналізуємо свіжі дані з продажів.
Тури в Гондурас зросли на 18 %.
І це моя заслуга.
Це добре?
Так, я ж тобі казала.
Дуже непросто продавати туди тури.
Там стільки вбивств.
- Це чудово. - Ура.
Я так не люблю рано прокидатися на роботу.
Скучаю за ранками з вами.
Як думаєш, діти погодяться прокидатися на годину раніше?
Сильно сумніваюся.
Думаю, з появою в їхньому житті Кет нам слід
показати Принцесі й Тайлеру, що ми міцна сім'я.
Ми про це вже говорили.
Будемо розв'язувати проблеми по факту.
- Домовилися? - Добре.
Влаштуємо вечір піци?
- На чотирьох. Ми любимо піцу. - Нік… Окей.
- Я все організую. - Супер.
- А тепер спи. - Па-па.
CТВОРИТИ СІМ'Ю
Чого ти й досі веслуєш?
Я ж не з'явлюся в Америці з крихітними ручками.
Треба їх накачати, ніби я переплив Атлантику.
- Це тобі. - Дякую.
Протеїновий коктейль і яєчня.
Поїм хвилин через 15.
Сьогодні проплив усього 1,5 км.
Ти ж кілька годин веслуєш.
Мене відкинуло сильним вітром.
- Яким вітром? - Там, де я маю бути,
зараз сильні вітри. Біля Азорських островів.
ПІВНІЧНИЙ АТЛАНТИЧНИЙ ОКЕАН
Але ж, Скотт, ти не там.
Сам знаю.
Брехати буде легше,
якщо пропливти Атлантику максимально реалістично.
Хто там?
Я не дала Наді вихідний.
Будь тут, бо вона тебе побачить.
Веслуй тихіше.
Агов.
Здрастуй, Надю.
Сьогодні не треба прибирати.
Чому? Я погано прибираю?
Я… прибираю цього тижня.
Жартуєте прямо як Віктор Коклюшкін.
- Я не знаю, хто це. - Це комік.
Пише сатиру про владу.
Хай спочиває з миром.
Це через Стіві.
Вона захворіла.
Моя бараболька?
Стіві…
Вона заразна.
Мені байдуже. Я піду до неї.
Стіві, я зроблю тобі крижану ванну.
Вона спить.
А пилосос її розбудить.
Я збирати пил руками.
Ні, Надю. Не треба.
Ми подзвонимо, коли вона одужає.
А заплатите?
Заплатимо.
Добре.
А навіщо всі підписують їжу?
Тахіні.
Я не вкраду вашу тахіні.
Ще й зі знаками оклику.
Я все думаю про Гондурас.
Чудова робота.
Дякую.
Невеличкий приріст.
Ні, великий.
Там стільки вбивств.
Ми прозвали такі міста «метушливими».
А в туріндустрії це зветься «багато вбивств».
Якщо чесно, руїни майя дивовижні.
Ти там бував?
Я переробив у Мексиці старий джип і проїхав на ньому всю Центральну Америку.
- Вражає. - Я тобі покажу.
А це хто?
- Чантіко. - Чантіко.
Я взяв його цуценям у Белізі, й він поїхав зі мною.
Так і хочеться потертися об його мордочку.
Ще б пак.
Це Дес. Дес? Так?
Не дуже схоже на ім'я, але нехай.
З відділу боротьби зі шкідниками.
У нас завелися миші.
Не знаю чого. Мабуть, через те,
що тутешні жінки їдять по тисячі булочок на день…
без тарілок.
Жінки люблять булочки.
Зосередьтесь на мишах, Дес.
Що це у вас?
КлацБах-9X.
Миша заходить, з'їдає отруту…
і підривається.
А не можна їх просто переселити?
В інше місце.
Підірвати виходить значно дешевше.
Так. Логічно.
- Привіт. - Привіт.
Прийдете на студвечір, містере Росс?
Кажу ще раз: я Джейсон,
а не містер Росс.
І ні. На який студвечір? Мене не запрошували.
- Про це писали в чаті WhatsApp. - Він на беззвучному.
Повідомлення що п'ять хвилин – це бісить.
Наступного разу організуємо для тебе листівку у віконці газетного кіоску.
Ти, мабуть, не прийдеш, бо сидітимеш удома
і виглядатимеш підозрілі машини
- по сусідству. - Так і є.
Приходь, якщо хочеш.
Не поводься й не вдягайся, як дідуган, і не принось картопляний салат.
Я чутиму ці жарти цілий рік?
Якщо не вилетиш, то так.
Ми йдемо на «Теорію й моделі»?
Ні, на «Підходи й методи». «Теорія й моделі» були у вівторок.
Я думав, вівторок сьогодні.
На таблетниці дні тижня не написані?
Жарти стають менш дотепні, так і знайте.
МИШОЛОВКА КЛАЦБАХ
№ 1 – КЛАЦБАХ-9X
КлацБах-9X.
Найсмертоносніша мишоловка на ринку.
Заманює.
Заганяє в пастку.
Знищує.
КлацБах9X.
Ну яка з мене прибиральниця, Скотт?
Я з ніг до голови в дизайнерському одязі.
Оцей топ навіть у хімчистку не можна.
Якщо забрудниться, просто викидаєш.
Що ти робиш?
Наношу автозасмагу.
- Хай бог милує. - Мені потрібна веслярська засмага,
а то поки я сидів у підвалі, засмага трохи зійшла.
Стривай-но.
Це мій зволожувальний крем з ефектом автозасмаги?
А ти мастиш ним ноги?
Одна баночка коштує 200 фунтів!
Ану віддай!
І не смій відкривати нову у ванній кімнаті,
я її щойно купила.
Це і є нова?
Ні.
Ану йди сюди!
Привіт!
Як минув ваш день?
Принцесо.
Мій? Нормально.
- Так? - Так.
Що робила?
Я все виклала на свою сторінку.
Швидше буде глянути там.
Ясно.
Хто чекає на вечір піци?
Тайлере, обереш собі піцу?
Я сьогодні вечеряю в Барбари.
Боже, скажіть уже йому.
Сміх та й годі.
- Барбара. - Так її звуть.
А тебе – Принцеса.
Усе, перестаньте. Дуже вам дякуємо.
А вона має прізвисько чи друге ім'я?
- Ні. - Може, просто Бабс?
- Ні, Джейсе. - Ще гірше.
Тоді доведеться нам звикати.
Сміх та й годі.
Ніякий не сміх. Бабс – оце сміх.
- І Принцеса. - А ти яку обереш?
Маленьку… Веганська. Апетитна.
Ні, вибач. Я йду до мами прикрашати нове приміщення.
Вона знайшла прекрасну гуртову спільноту.
А що це?
Простір для творчих людей,
а також для нетворчих, що переживають процес розлучення,
де можна згуртуватися й жити як спільнота.
- Як чудово. - Так.
- Мені вже пора. - Добре.
- Приємно вам провести час. - Па-па.
- Па-па.
Ти не сказав їм про вечір піци?
Вибач. Що я міг зробити? У них свої плани.
Так усе й починається.
- Ми її втрачаємо. - Не знаю, Нік.
То ти переживала, що Кет поїде,
а тепер переживаєш, що ні.
Добре. Нехай.
На. Обери собі піцу.
Що ще?
В університеті сьогодні студвечір.
Я ж тобі казав.
- Хіба? - Давно позначив на календарі.
- Невже? - Так.
Так.
Я вже побіжу. Поїду на велосипеді.
- Їдь. - Повернуся не пізно.
- Добре. - Люблю тебе. Вибачай.
- До зустрічі. Па-па. - Добре. Па.
- Люблю тебе. Обережно там. - Добре.
СТУДВЕЧІР В УНІВЕРІ
От брехло!
ТАЙЛЕР СТОМАТОЛОГ 15:45
КЕМДЕН
Привіт, містере Росс.
Зви мене Джейсон.
А що це?
Я думав, буде гулянка.
Це вона і є. Змагання зі збирання пазлів.
Змагання зі збирання пазлів – це не гулянка.
- Ти щось хотів? - Ось.
Я не охоронець.
- Я звичайний… - Ясно.
А що тоді гулянка?
Не знаю. Вечірка нульових.
З бухлом, танцями,
бійками й кебабом по дорозі додому. Знаєте…
Повторюю: я не охоронець.
Я студент. Знаю, це…
Це через жилетку. Я приїхав на велосипеді.
- Ти навіть шолома не маєш. - Шолома.
Чим думає ваше покоління?
Носіть шоломи, ходіть до лікарів, мастіться кремом від сонця.
Дбайте про себе, заради бога.
Та ну вас. Хлопці, покажіть студентські.
Бачу. Ідіть собі. Бавтесь.
Не кисніть ви.
Погуляймо як слід. Кому взяти шотів?
- Мені. - Можна.
Наші люди!
Мені один пшеничний шот, один імбирний і один з куркумою.
І пінту пива.
- Добре. - Дякую.
Ура! Я знайшов іще один кутовий елемент.
Господи.
Пірс, схоже, обрав найліпшого.
Але спершу здається, що Карл у пастці, а Дженна й Мел…
Ну вас, народ.
Погуляймо по-людськи.
Я хотіла раніше піти додому.
Та ну. Щоденник вдячності почекає.
Та й який сенс у щоденнику вдячності,
якщо не жити життям, за яке ти вдячний?
Я веду не щоденник вдячності,
а щоденник сну.
І бачу реальну користь.
Не хочу узагальнювати,
але всі представники вашого покоління – нарциси.
Чого це? Бо дбаємо про себе?
А я про що. Це ж дикість.
Ви нудні. А як інакше,
якщо ви ставитеся до тіла, як до храму?
Тіло – ніякий не храм, а машина напрокат.
Воно дане вам ненадовго. Візьміть з нього все, що можна.
Кажу вам, ви помрете самотні у 103 роки в компанії
ідеальних кишкових бактерій.
Ліміт синього світла.
Чувак.
А знаєте, найкрутіший з вас у 90-ті був би ботаном.
Я таки багато думаю про кишкові бактерії.
Добре. Повеселімося.
Оце інше діло.
- Ліміт кофеїну. - Авжеж.
Ми ж не питимемо еспресо мартіні?
Аж ніяк.
Дайте телефони. Вони не дають вам жити.
Попереджаю: він кожні пів години нагадуватиме мені пити.
Для цього тобі не потрібен телефон. Є я.
Погнали.
Раз плюнути.
- До завтра. - До завтра.
Гей.
Чого ти ще тут?
Треба дещо доробити до завтра.
- А ти чого? - З тієї ж причини.
- Так. - Ну, я пішов працювати.
Іди. І я піду.
Дякую.
Перше правило гулянки: ретельно обрати перший бар.
Нічого зайвого.
Ніякої плати за вхід і клубного пафосу.
Ні. Гулянка – це вам не похід у театр.
Тут усе для людей. Море людей, і всі рівні.
Не намагайтеся вписатися у круту тусовку.
- З цим проблем не буде. - Пиймо.
Чого ти п'єш так, ніби їси устрицю?
Бо смак гидотний.
Спершу треба дійти до правильного рівня сп'яніння.
Кажу вам. Потім ще подякуєте.
Вам сподобається.
Так.
Давайте. До дна.
У мої 20 років я цим снідав.
Буде кльово!
Це твоє?
Я сам заберу. Не треба, Ніккі.
- Я візьму. - Ні.
БІЛИЙ ЛЕВ КЕРРІ ГАВЕЛЛ
Ти граєш у гурті.
Так.
Ну, ні. Я виступаю один.
Не було де роздрукувати.
Тому й затримався?
Знаю, на офісній техніці такого не можна.
Умієш берегти таємниці?
У 90-х телефони були без камер, і було супер.
Ніяких понтів. Відриваєшся на повну.
А тепер правила танцмайданчика.
Або танцюй, або вали.
Усім тілом. З усього серця. Ніхто не осудить.
А під час дропу піднімаємо руки вгору.
Зараз буде.
Приготуйтеся.
Майже. От-от буде.
Зараз.
Отак!
А не побачать, що ти їх забрала?
Ні, я сховаю їх у своїй шафці,
прийду завтра раніше
- й розкладу назад. - Ясно.
Я читала, що мишей не позбутися
без усунення основної причини.
А основна причина не та,
що дехто постійно збирає всі пастки?
Можливо. Так. Це нечесно.
Інші щодня приводять на роботу собак,
а ті лижуть себе й усе нюхають.
А миші не повзають по нозі
й не пхають мордочку в промежину.
Це тваринний расизм.
А тому…
Що ти робиш?
Я ж не расист.
- Бачу ще одну. - Добре.
І давно ти хочеш стати соцпрацівницею?
Довга історія.
Удома мене теж чекають довгі історії.
Я росла в прийомній сім'ї.
Тільки давай без цих співчутливих нахилянь голови.
Так. Твоя правда.
І друзів у мене було небагато.
Тоді я й зацікавилася кіньми.
Тобто…
Героїном? Геричем?
- Ні, справжніми кіньми. - А, справжніми.
Там була одна соцпрацівниця.
Взяла наді мною шефство.
Провернула, щоб я щотижня каталася верхи.
Водила мене туди щосуботи з усіма Емілі.
Я ходила у спортивках.
- Коні мене любили. - Не сумніваюся.
А якось одна вершниця попросила мене передати конверт
тій соцпрацівниці.
- Ага. - Я його розпечатала.
Там був рахунок. На її ім'я.
Вона нічого не провертала.
- А платила. - Ясно.
Щотижня аж два роки.
Ого. І що ти їй сказала?
Нічого не сказала.
Як і вона – мені.
Ми просто продовжили.
Словом, я хотіла б робити те саме для інших.
А ту соцпрацівницю…
часом звали не Пенні?
Ні, Каллі.
- А хто така Пенні? - Та одна…
Каллі в нас теж була.
Ну все, годі. Ходімо.
Візьмемо еспресо мартіні.
- Глянь, миша. - Здається, голодна.
Скуштуй халумі Жанетт із солодким соусом чилі Дена.
Давай.
То…
Що в тебе діється?
Усе добре?
Ти про що?
Ми сидимо посеред ночі на роботі, спостерігаємо за мишами
з повною сумкою мишоловок.
Я дуже люблю мишей.
Хтось же має про них подбати.
Вони не знають справжнього світу…
бігають собі безтурботно, живуть своїм життям.
Не бачать небезпеки.
Вважають, що подорослішали, бо пофарбували волосся.
По-моєму, це вже не про мишей.
У життя наших дітей повернулася біологічна мати,
а я єдина, кого це турбує.
Мабуть, ти почуваєшся самотньою.
Ніяк не перестану думати про неї лихе.
Навряд чи щось аж таке лихе.
Учора снилося, що я збила її машиною.
- Ясно… - Ні.
Не смійся.
Добрій людині такого в голову не прийшло б, навіть уві сні.
Керрі, я її наскрізь бачу.
Вона закохує в себе людей,
а потім не витримує, панікує
і щезає.
Таке враження, що я одна бачу, що вона ходяче лихо.
А вона не хоче кудись поїхати?
Скажімо, в Гондурас?
Бо я знаю кілька підхожих метушливих міст.
«Метушливих міст».
Думаю, було б краще,
якби я була трохи іншою людиною.
Бачу, ти про себе невисокої думки.
А як може бути інакше?
Я ж себе знаю.
Скажи про себе хоч щось хороше.
Керрі.
Скажи про себе хоч щось хороше. Давай.
Я дуже точно відміряю необхідну для варіння кількість пасти.
Уже щось. Добрий початок.
Ага.
Бо тим, хто тебе не знає, ти здаєшся…
чудовою.
Я хочу десерту.
Пет, по-моєму, приносила тирамісу.
- О ні. - Що таке?
Ми однієї не помітили.
Ох, ні.
- У ній… - Не знаю.
- Мені глянути, чи… - Так. Глянь.
Вона…
підірвалася.
А знаєш, я добряче погуляла.
Зараз лише чверть на одинадцяту. Давайте ще кудись сходимо.
Я вже з ніг валюся.
Ну хоч по кебабу з'їмо. Ідемо?
З'їмо по кебабу – і по домах.
Ви пізнаєте себе, правда вилазить назовні.
Стара добра терапія кебабної.
Батьки оплачують мені справжню терапію.
Серйозно?
Чекаєте на телефони?
Віддаю.
- Нате. - Дякую, містере Росс.
- Безпечної дороги додому. - Добре.
Добраніч.
- Що таке? Що діється? - Що? Нічого не діється.
Люди відволікаються не лише телефонами.
Чого ти так рвався на гулянку?
Ми зібралися вшанувати пам'ять…
миша.
Друга, колеги…
Батька.
Миш завжди підтримував своєю усмішкою й жартами
і був з тих мишей, що…
Вибач, від того, що він був чудовою мишею, стає ще сумніше.
Зрозумів.
Він був паскудною мишею.
- Справді? - Так.
На всіх святах
завжди хизувався, що приніс дороге вино.
Завжди встрявав:
«А чом би не випити вина, яке я приніс? Воно дуже добре».
А це… Ну навіщо це?
Ми всі дружимо, й ніхто не просив тебе приносити дороге вино,
- тож… - А я про що?
А коли його запрошували на свята, завжди приходив зі своїм малим.
І нічого ж не скажеш.
А сам думаєш: «Як так можна? Ти псуєш усім настрій».
Туди тобі й доріжка.
- Ти в порядку? - Так.
Ти…
Стараєшся, як можеш, а на хвилинку розслабишся –
і стається щось безповоротне.
- Вибач. - Та ні.
- Я вже… - Так.
- Авжеж. Ніккі. - Так.
Якщо захочеш прийти…
Прийду.
- Так? - Так. Дякую.
Круто.
Ну…
КЕБАБ
- Вона прийшла до вас додому? - Так.
Розумію, це тяжко,
але Ніккі не на жарт запанікувала.
Цим стосункам треба дати настоятися.
Не треба щосекунди тримати їх на виду
в очікуванні детонації, як на китайському заводі феєрверків.
А мій зять перепливає Атлантику на весловому човні.
Давно втрачена мама, збентежена дружина й зять посеред Атлантики.
Ворогу не побажаєш.
Ясно, що Принцеса хотітиме бувати з мамою.
З біологічною. Вона ж усе-таки її мама.
Словом, це…
Мене це дуже гнітить,
і я не знаю, що мені з усім цим робити.
А пробував не скиглити, мов інстаграмна дівка,
що зациклена лише на собі?
Ти ж бачиш, як тяжко Ніккі?
- Так. - Ти її підтримуєш?
- Постійно. - Справді?
Бо зараз північ, а ти сидиш у кебабній.
Якби на обрії замаячив другий батько, навряд чи ти б сидів тут
і торохтів про любов і був би такий свідомий і наївний.
Ви б уже схрестилися рогами, як олені.
А знаєш, мене таки зачепило,
що Принцеса повісила в кімнаті постер Гаррі Стайлза.
Я навіть купив оксамитовий піджак.
Так і бачу, як ви з ним міряєтесь силою на її 18-річчя
на столі з подарунками.
На твоєму місці я б заробляла собі очки
ще до того, як Принцеса зачарується новим татом-баристою з татуюванням на шиї,
що частує її з друзями безплатним лате.
Ось вона, бачиш?
Магія кебабної.
Навіть ти тут мудрішаєш.
А приходьмо раз на тиждень.
- Ні. - Подумай про це.
- Не думаю, що ти зрозумів. - З тебе буде чудова Каллі…
колись. Кажу тобі.
- Друже. - Так?
А ви часом не робите піцу?
Люба. Прокидайся.
Котра вже година?
Пів на сьому.
Ти пропустиш ранок піци.
Ну ти й вигадник.
ДІВЧИНА З РОБОТИ
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова