Ei.
Džeisonai.
Pabudai?
- Ką? - Ne, aš…
Aš išeinu.
Norėjau pamatyt tave prieš išeidama į darbą.
Kodėl? Tu mane matai nuolat.
Gerai. Leisiu tau miegot.
Taip. Miegosiu.
Šiandien bus mūsų pardavimų rezultatų apžvalga.
Hondūras pakilo 18 proc.
Tai aš pasiūliau Hondūrą.
Ar tai gerai?
Taip, juk sakiau.
Labai sunku įkalbėti žmones ten praleist atostogas.
Ten nužudoma daug žmonių.
Puiku.
Man nepatinka anksti išeiti į darbą.
Ilgiuosi rytų su jumis visais.
Kaip manai, vaikai sutiktų keltis valanda anksčiau?
Manau, be šansų.
Dabar, pasirodžius Kat, manau, labai svarbu
parodyti Princesei ir Taileriui, kad esam stipri šeima.
Mes jau tai aptarėme.
Neverta nerimauti dėl to, ko dar nenutiko.
- Taip? - Gerai.
Surenkime šįvakar picų vakarą, ką?
- Tik mes, keturiese? Juk mėgstame picą. - Niki… Gerai.
- Manau, ištversiu. - Gerai, puiku.
- Leisiu dabar tau miegoti. - Iki.
Kodėl vis dar irkluoji?
Juk negaliu pasirodyt Amerikoj plonytėmis rankomis.
Iš mano rankų turi matytis, jog perirklavau Atlantą.
- Štai. - Ačiū.
Baltymų kokteilis ir kiaušinienė iš miltelių.
Suvalgysiu po 15 min.
Šiandien įveikiau tik vieną mylią.
Bet irkluoji kelias valandas.
Bet didelis priešpriešinis vėjas.
- Koks vėjas? - Ten, kur dabar turėčiau būti,
prie Azorų, pučia stiprus vėjas.
ŠIAURĖS ATLANTO VANDENYNAS
Bet, Skotai, dabar nesi ten.
Žinau.
Tiesiog man bus lengviau meluoti,
jei būsiu kaip įmanoma tikroviškiau perirklavęs Atlantą.
Kas ten?
Pamiršau atšaukti Nadią.
Būk čia, kad ji tavęs nepamatytų.
Irkluok tyliai.
Sveiki.
Labas, Nadia.
Mums šiandien nereikia tavo paslaugų.
Kodėl? Nepatinka, kaip tvarkau?
Aš šią savaitę tvarkausi pati.
Pokštaujate kaip Viktoras Kokliuškinas.
- Nežinau tokio. - Toks juokingas vyrukas.
Juokėsi iš vyriausybės.
Amžiną jam atilsį.
Styvė.
Ji serga.
Mano bulvytė?
Styve…
Užkrečiama.
Man nerūpi. Einu pas ją.
Styve, padarysiu tau ledo vonelę.
Ji miega.
Dulkių siurblys ją pažadins.
Aš valysiu rankomis.
Ne, Nadia, nereikia.
Mes tau paskambinsime, kai ji pasveiks.
Sumokėsite man?
Taip, sumokėsime.
Gerai.
Kodėl visi žymi savo maistą?
Tahinis.
Neketinu vogti jūsų tahinio.
Su šauktukais.
Negaliu pamiršt Hondūro.
Nuostabiai padirbėjai.
Ačiū.
Nedidelė pergalė.
Ne, tai nuostabu.
Ten tiek nužudoma žmonių.
Jų miestus pavadinome „gyvybingais“.
Atrodo, kad turistine prasme tai reiškia „daug žmogžudysčių“.
Po teisybei, majų griuvėsiai nepakartojami.
Tu esi ten buvęs?
Aš Meksike pertvarkiau seną džipą ir apvažiavau juo visą Centrinę Ameriką.
- Įspūdinga. - Tuoj parodysiu.
Kas čia?
- Čantiko. - Čantiko.
Belize priglaudžiau jį dar mažą, ir jis keliavo su manim.
Argi nesinori veidu prisiglausti prie jo snukučio?
Tikrai.
Taigi, čia Desas? Taip?
Tai nepanašu į vardą, bet tiek to.
Jis iš kenkėjų naikinimo tarnybos.
Pasirodo, pas mus yra pelių.
Tik neaišku, iš kur. Spėju, gal tai dėl tos moters,
kuri suvalgo 1 000 bandelių per dieną…
be lėkštės.
Moterys mėgsta bandeles.
Gerai, Desai, imkis pelių.
Ką darysite?
Čia „SnapCore9X“.
Pelė įsmunka, suėda nuodą…
ir sprogsta.
O vietoje to negalite jų išvežti kur?
Į kitą vietą?
Susprogdinti jas yra ekonomiškiausia.
Taip, ne. Logiška.
- Labas. - Sveiki.
Ateisit šįvakar į pažintinį vakarėlį, pone Rosai?
Kartoju, aš Džeisonas.
Ne ponas Rosas.
Ir ne. Koks dar vakarėlis? Manęs ten nekvietė.
- Kvietimas buvo „WatsApp“ grupėje. - Ten išjungiau garsą.
Vos neišprotėjau nuo tų skimbčiojimų kas 5 min.
Gerai, kitąsyk paliksim jums atviruką spaudos kioske.
Bet mes suprasim, jei norėsit likt namie
pro langą stebėti įtartinų mašinų,
- stovinčių jūsų rajone. - Taip.
Ateik, jei nori.
Nebūk toks senas, apsirenk normaliai ir atsinešk kokių bulvių salotų ar ko.
Gerai. Ar šaipysitės visus metus?
- Jei toks būsi, taip. - Taip?
Ar dabar „Teorijos ir modeliai“?
Ne, dabar „Požiūriai ir metodikos“. „Teorijos ir modeliai“ buvo antradienį.
Maniau, šiandien antradienis.
Ar ant tavo vaistų dėžutės neužrašytos dienos?
Jų kokybė prastėja, jūsų žiniai.
UŽTRENKIAMI PELIŲ SPĄSTAI
NR. 1 – „SNAPCORE9X“
„SnapCore9X“.
Efektyviausi spąstai rinkoje.
Privilioja.
Užrakina.
Sunaikina.
„SnapCore9X“.
Kodėl turiu būt valytoja, Skotai?
Mano visi drabužiai – dizainerių.
Šio megztuko net į valyklą nenuneši.
Jei jis išsitepa, jį tiesiog išmeti.
Ką tu darai?
Tepuosi savaiminio įdegio kremu.
- Dėl Dievo meilės. - Juk irkluotojas turi būt įdegęs,
o aš rūsyje dar labiau išbalau.
Pala.
Ar čia mano „Célique“ drėkinamasis veido įdegio kremas?
Juo tepiesi šlaunis?
Moku po 200 svarų už dėžutę!
Atiduok!
Tik jokiu būdu neimk naujo vonioje,
nes ką tik jį nusipirkau.
Ar čia nauja dėžutė iš vonios?
Nea.
Atgal!
Labukas!
Kaip jūsų diena?
Princese?
Taip? Taip, gerai.
- Taip? - Taip.
Ką veikei?
Viską kėliau į soc. tinklus.
Bus greičiau, jei ten pažiūrėsi.
Aišku.
Gerai. Picų vakarėlis?
Taileri, nori išsirinkti picą?
Aš einu pas Barbarą vakarienės.
O Dieve. Galit jam pasakyti?
Absurdas.
- Barbara. - Toks jos vardas.
Tavo – Princesė.
Gerai, vaikai. Labai dėkoju.
Ar ji neturi pravardės ar antro vardo?
- Ne. - Nes aš vadinsiu ją Babse.
- Džeisai. Ne. - Dar blogiau.
Tuomet visiems teks prisitaikyti, taip?
Absurdas.
Tai ne absurdas. Absurdas yra „Babsė“.
- Absurdas yra Princesė. - O tu?
Superdaržovės. Skaniai atrodo.
Atleisk. Einu pas mamą padėti jai puošti naują butą.
Ji rado nuostabią sandėlio bendruomenę.
Kas tai?
Tokia vieta, kurioje renkasi kūrybingi žmonės
ir nekūrybingi, išgyvenantys skyrybas.
Jie visi gyvena vienoje bendruomenėje.
- Kaip miela. - Taip.
- Man jau metas, šiaip jau. - Taip. Gerai.
- Sėkmės. - Iki.
- Viso gero. Viso.
Ar tu jiems nepasakei apie mūsų planą?
Atleisk. O ką būtum dariusi? Jie jau buvo susitarę.
Džeisai, taip ir prasideda.
- Taip mes jos neteksim. - Aš nežinau, Niki.
Tai tu susinervinai, jog Kat išvyksta.
Dabar nerviniesi, jog ji liko.
Gerai. Puiku.
Gerai. Išsirink sau picą.
Kas?
Šįvakar koledže pažintinis vakarėlis.
Aš tau sakiau.
- Tikrai? - Įrašiau į kalendorių senų seniausiai.
- Tikrai? - Taip.
Taip.
Turiu eiti. Važiuosiu dviračiu.
- Gerai. - Grįšiu ne per vėlai, gerai?
- Gerai. - Myliu tave. Atleisk.
- Iki, mieloji. Viso. - Gerai. Iki.
- Myliu tave. Būk atsargus. - Viso. Gerai.
KOLEDŽO VAKARĖLIS
Negaliu patikėti!
ANTRAD. – TAILERIO HIGIENISTĖ 15.45
Sveiki, pone Rosai.
Vadink mane Džeisonu.
Kas čia?
Maniau, bus linksmas vakaras.
Ir yra linksmas. Vyksta dėlionių lenktynės.
Dėlionių lenktynės nėra linksmas vakaras, aišku?
- Viskas gerai? - Prašom.
Ne. Aš ne apsauginis.
- Ne, aš… - Gerai.
O koks būna linksmas vakaras?
Nežinau. Daug šėlionių.
Suprantat, daug alkoholio, šokių,
muštynės ir kebabas pakeliui namo. Suprantat…
Ne. Kartoju, ne, aš ne apsauga.
Aš studentas. Žinau.
Dėl liemenės. Važiavau dviračiu.
- Net šalmo neturi. - Šalmo.
Kas negerai jūsų kartai?
Dėvėkite šalmus, eikite pas gydytojus, tepkitės kremu nuo saulės.
Prisižiūrėkite, dėl Dievo meilės.
Gerai. Palaukit, bičiuliai. Rodykite.
Gerai, eikite. Sėkmės.
Nagi, gauja.
Pasilinksminkim. Po taurelę?
- Gerai. - Žinoma.
Nagi!
Tris taureles: kviečių daigų, imbiero ir ciberžolės.
Ir alaus pintą.
- Tuojau. - Ačiū.
Taip! Radau dar vieną kampinę detalę.
Dievuliau.
Pirsui, regis, atsivėrė plačios galimybės.
O Karlas, atrodo, vėl įspraustas į kampą, o Džena su Mel…
Nagi, žmonės.
Pasiauskime padoriai.
Šįvakar norėjau namo grįžt anksčiau.
Liaukis. Tavo dėkingumo žurnalas palauks.
Ir kokia iš viso prasmė vesti dėkingumo žurnalą,
jei nepatiri gyvenimo, už kurį galėtum dėkoti?
Tai ne dėkingumo žurnalas, beje.
Tai miego žurnalas.
Ir man jis tikrai padeda.
Nenoriu absoliutinti,
bet jūsų visa karta – narcizai.
Kodėl? Nes rūpinamės savimi?
Būtent. Iki absurdo.
Ir su jumis nelinksma. Kaip gali būt linksma,
kai su savo kūnu elgiatės kaip su šventove?
Sakau jums, jūsų kūnas ne šventovė, o nuomota mašina.
Gavote ją trumpam, tai kodėl nepažiūrėjus, kaip toli ji jus nuveš?
Jūs visi mirsite sulaukę 103 metų vieniši,
apsupti tobulų žarnyno bakterijų.
Metas išjungti mėlynąją šviesą.
Bičiuli.
Ar žinote, kad kiečiausiais jūsų dešimtajame dešimtmetyje būtų moksliukas?
Aš tikrai daug galvoju apie savo žarnyno bakterijas.
Puiku. Eime.
Štai jau kita šneka.
- Metas be kofeino. - Taip.
Juk negersime espreso martinių?
Ne, negersime.
Duokit šen telefonus. Jie trukdo patirt gyvenimą.
Įspėju, kad jis vibruos kas pusvalandį, primindamas, kad turiu atsigerti.
Tau nereikia šio daikto, kad tai primintų. Tam esu aš.
Pavarom.
Lengvumėlis.
- Gerai. Iki. - Taip, iki.
Labas.
Ką čia veiki?
Turiu užbaigti vieną darbą iki rytdienos.
- O tu? - Taip, ne, tas pats.
- Taip. - Tada einu.
Taip. Aš irgi.
Gerai. Ačiū.
Pirma linksmo vakaro taisyklė – teisingai pasirinkta pirmoji girdykla.
Jokio blizgesio.
Jokių įėjimo mokesčių, kvailų užtvaros virvių.
Ne. Tai ne aukštuomenės pramoga.
Tai žmonėms. Didelei miniai, kur visi lygūs.
Niekada nesivaikykit „kietos publikos“.
- Misija įvykdyta. - Pirmyn.
Kodėl geri lyg valgytum austrę?
Nes tai šlykštu.
Pirmiausia reikia susikurti gerą pradinį apsvaigimo lygį.
Patikėkite. Vėliau man dėkosite.
Bus žiauriai gerai.
Taip.
Štai taip. Iki dugno.
Tai buvo mano pusryčiai, kai man buvo 20-imt.
Kaip bus smagu!
Tu spausdinai?
Ne, nereikia, Niki. Galiu…
- Nieko tokio. - Ne.
BALTASIS LIŪTAS KERIS HAUVELAS
Groji grupėje.
Taip.
Ne. Groju vienas.
Neturiu kur šitų atspausdinti.
Štai kodėl tu čia, tiesa?
Taip. Žinau, kad neturiu teisės tam naudoti kontoros.
Gali niekam nesakyti?
Taigi. Dešimtajam dešimtmety nebuvo jokių kamerų telefonuose.
Todėl neprivalot atrodyt kietai. Galit atsipalaiduot.
Gerai. Klausykite, šokių aikštelės taisyklės.
Atsipalaiduojate arba einate lauk.
Visu kūnu. Visa širdimi. Niekas nieko nesmerkia.
Pasigirdus kulminacijai, rankas aukštyn, gerai?
Tuoj.
Pasiruoškit.
Pareina. Jau.
Pareina.
Pirmyn!
Ar niekas nepamatys, kad paėmei juos?
Ne, nes paslėpsiu juos savo spintelėje,
o atėjusi ryt ryte
- padėsiu juos vėl atgal. - Taip.
Skaičiau, kad pelių neatsikratysi,
jei neišspręsi esminės problemos.
O ar surinkimas visų spąstų
nebus esminė problema?
Galimai. Taip, taip. Tai nesąžininga.
Į kontorą daugelis atsiveda savo šunis.
Jie laižosi, uostinėja visur.
Dar nė viena pelė nėra ant manęs užsikabarojusi
ir įkišusi savo snukio man į tarpukojį.
Tai gyvūnų rasizmas.
Taigi…
Ką darai?
Aš ne rasistas.
- Ten dar vieni. - Gerai.
Taigi, ar seniai nori būti socialine darbuotoja?
Tai ilga istorija.
Taip, aš namie irgi turiu porą ilgų istorijų.
Esu augusi globos namuose.
Tik nekraipyk čia galva, tipo, užjausdamas.
Ne. Žinoma. Tu teisi.
Ir draugų daug neturėjau.
Todėl įnikau į arklius.
Ta prasme…
Heroiną? Skagą?
- Ne, žirgus. - Į tikrus arklius. Taip.
Buvo viena socialinė darbuotoja.
Ji kaip ir ėmėsi mane globoti.
Rado programą, kur galėjau kas savaitę jodinėti.
Kas šeštadienį ji veždavo mane ten, kur vien tik Emilės.
Mane su visa apranga.
- Žirgai mane mylėjo labiausiai. - Neabejoju.
Kartą viena žirgyno darbuotoja padavė man voką,
kad perduočiau soc. darbuotojai.
- Taip. - Aš pažiūrėjau į jo vidų.
Ten buvo sąskaita. Jai.
Nebuvo jokios programos.
- Ji mokėjo pati. - Taip.
Dvejus metus kiekvieną savaitę.
Ką jai sakei?
Nieko.
Ir ji man nesakė nieko.
Tiesiog gyvenom toliau.
Taigi, ir aš noriu būti kaip ji kam nors.
Toji soc. darbuotoja…
Ar ji nebuvo vardu Penė?
Ne. Kelė.
- O kas ta Penė? - Tiesiog…
Mes irgi turėjom savo Kelę.
Pakaks kalbų. Eime.
Išgerkime espreso martinių.
- Žiūrėk, koks. - Atrodo, alkanas.
Paragauk Džanetės halumio su Deno saldžiu aitriųjų paprikų padažu.
Gerai.
Tai…
Kas vyksta?
Ar viskas gerai?
Kuria prasme?
Sėdime kontoroje vidurnakty stebėdami peles
su pilnu maišu spąstų.
Man patinka pelės.
Juk kam nors reikia ir jomis pasirūpint, tiesa?
Jos nenutuokia, koks tas pasaulis, tiesiog…
nekaltai bėgioja, gyvena savo gyvenimus.
Nemato, kokie pavojai jų laukia.
Mano, kad jau yra suaugusios, nes nusidažė plaukus.
Jaučiu, kad tai ne visai apie peles.
Grįžo mūsų vaikų biologinė mama,
o neramu tik man vienai.
Skamba labai vienišai.
Mano galva pilna neigiamų minčių apie ją.
Esu tikras, jos nėra tokios baisios.
Šiąnakt sapnavau, kad partrenkiau ją mašina.
- Gerai… - Ne.
Nesijuok.
Geras žmogus taip negalvotų net sapnuose.
Keri, žinau, kokia ji iš tiesų.
Ji priverčia ją pamilti,
paskui pati to neištveria, supanikuoja
ir pabėga.
Man toks įspūdis, jog aš viena jaučiu, kad ji – bėda.
Gal ji nori išvykt atostogų?
Gal į Hondūrą?
Galiu jai pasiūlyti aplankyti kelis gyvybingus miestus.
„Kelis gyvybingus miestus“.
Manau, būtų geriau,
jei būčiau truputį kitoks žmogus.
Esi gana prastos nuomonės apie save, tiesa?
Juk pažįstu save.
Esu tokia.
Pasakyk man nors vieną teigiamą dalyką apie save.
- Keri. - Pasakyk vieną teigiamą dalyką
apie save. Nagi.
Puikiai moku nustatyti tikslų makaronų kiekį prieš juos verdant.
Gerai. Jau pradžia.
Taip.
Nes mums, kurie tavęs nepažįsta, atrodai…
gana puiki.
Gerai, reikia deserto.
Manau, Patė turėjo tiramisu.
- Ne. - Kas?
Vieną palikom.
Ne.
- Ar jis… - Nežinau.
- Nori, kad aš… - Taip.
Tai…
jau sprogo.
Žinai? Buvo visai linksma.
Dabar tik penkiolika po vienuoliktos. Eime dar kur nors.
Aš jau pavargau.
Bent jau suvalgykim po kebabą. Eime.
Kebabas būtinas vakaro užbaigimui.
Sužinai daug apie save, paaiškėja tiesa.
Kebabinė – kaip senovinė terapija.
Man tėvai moka už tikrą terapiją.
Nejaugi?
Telefonai, taip?
Gerai.
- Gerai. - Ačiū, pone Rosai.
- Taip, saugiai grįžkit. - Gerai.
- Labanakt. - Iki.
- O kas tau? Kas yra? - Ką? Nieko nėra.
Telefonai nėra vienintelis žmonių būdas pabėgti nuo gyvenimo.
Kodėl tau taip reikėjo linksmo vakaro?
Susirinkome paminėti…
Peliuko.
Draugo, kolegos…
Tėvo.
Jis nuolat šypsodavosi, pokštaudavo.
Peliukas, kuris visad…
Atleisk, bet dar liūdniau nuo to, kad jis buvo geras.
Supratau.
Po teisybei, jis buvo mažas niekšelis.
- Tikrai? - Taip.
Atėjęs į vakarėlius,
nepamirš pabrėžti, kad atnešė brangų vyną.
Nuolat toks:
„Kodėl neišgėrus to, kurį aš atnešiau? Jis labai geras.“
Tai visai nebūtina.
Mes visi draugai, ir niekas tavęs neprašė nešti brangų vyną,
- taigi… - Būtent.
O kai jį kviesdavo į kokius renginius, visad atsivesdavo savo vaiką.
Nieko negali sakyt. Suprantama.
Bet vakarėlio nuotaika jau keičiasi.
Geros jam kelionės tuomet.
- Viskas gerai? - Taip.
Tiesiog tu…
Darai, ką gali, bet pakanka vos akimirkai prarasti budrumą,
ir nutinka kas nors, ko nebesugrąžinsi atgal.
- Atleisk. - Ne.
- Aš turiu… - Taip.
- Žinoma. Niki?
Gal norėsi ateiti…
Žinoma. Taip.
- Taip? - Taip. Ačiū.
Smagu.
KEBABAI
- Tiesiog ėmė ir atvažiavo? - Tiesiog.
Ir, žinai, aš suprantu, kad sunku,
bet Niki nuolat apimta panikos.
Juk reikia leisti jų santykiams vystytis.
Negali spoksoti į juos kiekvieną sekundę,
laukiant, kol jie sprogs kaip kinų fejerverkų fabrikas.
Ir dar mano svainis irkluoja per Atlantą.
Staiga pasirodžiusi mama, nervinga žmona ir svainis Atlante.
Nelengva.
Juk suprantama, kad Princesė norės bendrauti su savo mama.
Biologine mama. Juk tai jos mama, dėl Dievo meilės.
Bet kuriuo atveju tai…
Esu žiaurioj įtampoj
ir aš nežinau, ką su tuo daryti.
Gal pamėgink nesiskųst kaip kokia Instagramo pana,
kuri visų dėmesį nukreipia į save.
Juk supranti, kaip sunku Niki, tiesa?
- Taip? - Ar palaikai ją?
- Aš ją nuolat palaikau. - Tikrai?
Nes man atrodo, kad tu sėdi kebabinėje vidurnaktį.
Nes jei būtų pasirodęs antras tėtis, abejoju, ar dabar priešais matyčiau
šitą „jums tereikia meilės“, būgnų ratelio batikos stiliaus vyrą.
Judu kaip elniai susikibtumėte ragais.
Žinai? Man sukilo keistas pavydas,
kai Princesė savo kambary pasikabino Hario Stailso plakatą.
Supanikavęs nusipirkau velvetinį švarką.
Ne, tu laužtum su juo rankas jos 18-ame gimtadienyje
tiesiog ant dovanų stalo.
Tavim dėta dabar kraučiausi pliusus tam atvejui,
kai Princesė susižavės nauju savo nevykėliu tatuiruotu kaklu tėčiu barista,
nemokamai vaišinančiu latėmis ją ir jos draugus.
Matai? Štai. Tai ir yra tai.
Kebabinės magija.
Net ir tu čia išmintinga.
Žinai, ką? Gal rinkimės čia kartą per savaitę?
- Ne. - Pakalbėsim apie tai.
- Tu, regis, nesupratai. - Tu tapsi nuostabia Kele…
vieną dieną. Pamatysi.
- Bičiuli? - Taip?
Gal netyčia kepi picas?
Pabusk.
Kuri valanda?
Pusė septynių.
Pramiegosi picos rytą.
Absurdas.
MERGINA IŠ MŪSŲ KONTOROS
Išvertė Egidija Namavičė