- Ники, идваш ли? - Извинявай.
Основните неща: четка за зъби, слънцезащитен крем, гащи,
шампоан и това.
Не, благодаря, омъжена съм.
- Боже, много ви благодаря. - Хайде на купона!
- Ризата се е вмирисала. - Вземи тениската на Черил, тя се отказа.
Пада си особнячка.
- "Дългокраката Чеза". - Метър и деветдесет е.
Може да спиш в нейната стая, всичко е платено, но ще си заедно с Шел.
Шел, добре ли си?
Я се стегни, чуваш ли? Не разваляй моминското парти.
Искаш ли да излезеш с нас довечера?
- Не, стара съм да ходя по клубове. - Да бе!
- Ще изглеждам като шофьор на повикване. - Не!
Просто трябва да свърша нещо.
- Хайде, ставай! - Тя обади ли се?
Не, но като разбера нещо, ще ти кажа.
Ставай да преговаряш, физиката е в понеделник.
- Няма смисъл, нищо не знам. - Глупости.
Да видим докъде си стигнала.
Добре.
Изчислих, че ако се движа в кола с 50 км/ч
и се блъсна в кола, движеща се с 35 км/ч,
ще ми отложат изпитите.
- Добре е да го имаме предвид. - Може ли все пак да е план Б? Ставай.
Принцесо!
Здравейте.
Това тук ли е?
- Този адрес. - Кафене, с ядене.
Да, знам, но това ли е адресът?
Ядене.
Какво е това?
Писмо. Може би все пак имам знания.
Не си предала нито един проект.
Просто държа учителите в напрежение, за да им е интересно.
По литература, история и рисуване са за понеделник.
- Имах друга работа. - Защо си оставила всичко да се натрупа?
Честно ли искаш да ти отговоря?
Не сте достатъчно строги с мен.
Права си. Отмени всички планове за уикенда.
АДРЕСЪТ МАЙ Е СГРЕШЕН, ТАМ ИМА РЕСТОРАНТ
Как сте? Изглеждате напрегната.
- Искате ли меню на английски? - Не, няма нужда.
- Бихте ли препоръчали калмарите? - Обичате ли?
Тогава не.
Ако си поръчам сангрия, храната безплатна ли е?
Да.
Как ви е името?
Черил. То си пише - Чеза.
А, да.
- А вашето? - Кат.
Събрахме този отряд за бързо реагиране,
защото Принцеса има да предава три проекта в понеделник,
а дори не ги е започнала.
Достатъчно е да изкара тройка,
защото ще си повиши успеха на изпитите,
за които ще учи целия уикенд.
Тайлър отговаря за това, подготвил е карти за преговор.
Върви, синко.
Татко, знам, че историята ти е на сърце.
От теб искам есе от 5000 думи
за влизането на САЩ във Втората световна война.
Писал съм за немците не веднъж и дваж.
- Есета ли? - Есета, писма, памфлети.
Все пак държа да го прегледам, като свършиш.
Джон - рисуване. Предпочиташ водни бои, но става ли с акрилни?
Вече проявявам дързост в изкуството си.
- Стига бе. - Помолих едни младежи да се мръднат,
защото закриваха гледката.
- Страхотен беше. - Тогава да се възползваме.
Темата е "Среща с природата: Флора и фауна".
- Дай всичко от себе си. - Ще донеса статива от караваната.
Джил, за теб - литература.
Трябва да напишеш есе за една от тези книги.
Чела ли си някоя от тях?
- Това го даваха по телевизията на Коледа. - Имаме победител.
Ролите на мъжа и жената в "Стая с изглед". Тръпна в очакване.
Помниш ли сюжета?
Обикновено следобед на Коледа си малко...
- Каква? - Уморена.
- Как да не помня! Хареса ми музиката. - Браво.
Вече не е приемливо да им викаш така.
Добре де.
Изчерпахте лимита си за крокети с шунка, тези са последните.
- Няма да получите повече, съжалявам. - Имате право.
Моминско парти?
- Да. - Къде са другите?
Изпокарахме се. Аз исках да се гмуркаме, те отказаха
и се разрази скандал за това, че се забавляваме само на сушата.
Откъде сте?
- От Източен Лондон. - Аз също.
Какво? Стига бе!
Много ми харесва там.
Знаете ли кръчмата "Камбаните"?
Не може да бъде! Беше любимата кръчма на майка ми.
Какво? Стига бе!
Светът е малък.
Мога да ви покажа страхотен плаж за гмуркане, ако искате.
Няма вълнение. Е, намират се акули, но като ги пернеш по носа, отплуват.
Да, супер.
- Здрасти. - Открих я.
Сериозно? И какво ти каза? Попита ли за децата?
Всъщност не, защото не й обясних коя съм.
Представих й се, но с измислено име.
- И какво е то? - Чеза.
Целта е да научиш каквото трябва.
Знам, но искам да я опозная, преди да й се разкрия.
Ще ходим да се гмуркаме.
- Ти не умееш да лъжеш. - Не е вярно!
- Нима? Как са сандвичите в Керплункен? - Стига!
Правиш грешка и после, за да се измъкнеш, се оплиташ в лъжи.
- Спокойно, ще се оправя. - Чеза!
- Теб вика. - А, да.
- Здрасти пак. - Забрави си очилата.
Много ти благодаря.
Извинявай, че не те чух.
Малко съм глуха с дясното ухо.
- Не го казвай, защото сега... - До скоро.
- Спокойно, оправих се. - Вече си глухата гмуркачка Чеза.
- Няма проблем, събирам си ума. - Така ли? На кое ухо държиш телефона?
А, да. Никакво разсейване повече.
Затварям.
- Ники ли беше? - Не, Чеза.
- Коя е Чеза? - Една глуха гмуркачка, моя позната.
Тайлър, хайде!
- Върви ли? - Голяма борба е.
- Есето ли? - Не, битката при Мидуей.
- Не е трудно, след час ще съм готов. - Добре, супер.
- Виждам се с една жена. - Какво?
Запознахме се в магазина. Помоли ме да й поправя прахосмукачката.
- Виж ти, много хубаво. - Но машинката ми въртеше номера.
Мине се не мине една седмица и даде фира. Пътека направих до къщата.
Единия път цялата четка се беше отчупила, сякаш някой беше стъпил отгоре й.
- Ясно. - Обикаляхме Кройдън да търсим части.
- Тя ли предложи да те придружи? - Да, донесе сандвичи.
Добре, оставям те да пишеш.
Джон, какво става?
Само като чух думата "природа", веднага си помислих за маргаритки.
- Много ясно. - Щом казваш.
И реших да направя триптих. Ето, виж.
- Дълго ли ще отнеме? - Не, ще стане за нула време.
- Добре ли върви, Джил? - Да, даже чудесно.
Опасявам се само, че може би е твърде проникновено,
за да е писано от 16-годишно дете.
В такъв случай, като приключиш, ще поокастрим проникновението ти.
- Добре. - Супер.
- Наред ли е всичко? - Правим карти за преговор по теми.
- Ако ви трябва нещо... - Татко, заети сме.
- Привет! Как си? - Качвай се.
- Имаш ли каска? - Не, счупи се, когато катастрофирах.
- Всичко наред ли е? - Да.
Трудно ми е да се държа заради... Няма проблем.
Толкова е...
спокойно под водата, сякаш е друг свят.
Обожавам да се гмуркам. Нямам насита.
Но стига толкова.
Откога си тук?
От три месеца.
- А преди? - Живях на разни места.
В Тунис, Гърция.
Май и в Мароко.
А житейските ти планове?
- Сякаш съм на интервю за работа. - Извинявай.
Гмуркането обостря любопитството ми.
Просто се отпусни назад и дишай.
И спри да задаваш въпроси.
Наистина е приятно така.
Доскуча ми, да пийнем нещо.
Какво е станало с маргаритките ти?
Няма маргаритки, само отчаяние.
- Бяха хубави. - Натрапиха ми се.
- Твърде внезапно. - Какво?
Изискваха твърде много внимание и ми писна от тях.
Минали са само 45 минути.
- Пиеш ли? - Лимонадата на Хемингуей.
Трябва да нарисуваш нещо, каквото и да е.
Не мога. Нямам това, от което художникът се нуждае.
- Увереност ли? - Боя.
Съборих бурканчето. Внимавай къде стъпваш.
Джон.
Не, така е добре, закачи ги.
Какво става тук?
Написахме ключови факти отпред и кратко изложение отзад.
- Но после решихме да са на отделни карти. - Преговаря ли изобщо?
Не, картите не са готови.
После ще е много лесно. По ключовите факти ще намираме съответната карта...
Май е по-добре да са на една карта.
Майчице.
Тук е моето местенце.
Каква гледка само!
Върни ми бакшиша, който ти дадох.
- Страхотно! - Живея под наем.
И аз, но не изглежда така.
Нали?
Искаш ли нещо за пиене?
- Да, моля. - Хайде.
Благодаря. Харесва ми вазата ти.
Подарявам ти я.
- Не, няма нужда. - Къде ми е телефонът?
Сложи го в чантата ми на плажа.
Наркобароните ги убиват в такива къщи.
От това по-хубаво няма накъде.
Защо имаш моя снимка?
Как върви?
- Дотук са 1400. - Думи ли?
Загинали.
Десантът при Диеп. Повратна точка е, срива бойния дух.
Океан от изгубени души.
- Защо не си починеш? - Трябва да продължа. Никакво отстъпление.
Помощта е закъсняла. Къде са били провизиите?
Нямали сме никакъв шанс.
- Благодаря, че дойде. Късно те повиках. - Нося провизиите. Те къде са?
Прочетох есето ти два пъти, Вик, но е непоследователно.
- Не си права. - Пишеш за Световната купа през 1966 г.,
изказваш се за женския футбол,
вкарваш хумористичен стих и седем обиди на културна основа,
без изобщо да използваш източниците.
Така че ще седна с теб и ще го преработим заедно.
А с теб какво става?
Нямам муза, вдъхновението ми пресъхна.
Вдъхнови се от мисълта как внучката ти остава без диплома
и продава магнитчета за хладилник на площада.
От провала я дели тънка линия,
нарисувана на тази хартия с ето тази четка.
Действай бързо!
- А какво е това, по дяволите? - В смисъл?
- Темата ти е за "Стая с изглед". - Именно.
А защо пишеш за откраднат съветски микрочип?
И в "Стая с изглед" няма гонитба из Айфеловата кула.
Как да няма! Това най-много ми хареса.
Действието се развива във Флоренция. Трябваше да...
Момент.
О, боже. Гледала е "Изглед към долината на смъртта".
- Така ли? - Боже мили!
Не съм се объркала. В "Стая с изглед" играе Роджър Мур.
В "Изглед към долината на смъртта".
Сега ще ти сваля "Стая с изглед".
Сядай там и не пиши нищо, докато не го изгледаш.
Добре.
- Имаш ли вино? - Да.
- Няма ли да кажеш нещо? - Какво да кажа?
Не знам.
Каквото и да е.
Дъщеря ти иска да й отговориш.
Тя и брат й имат нужда от нещо, което...
аз не мога да им дам.
- Не знам какво искат от мен. - Да кажеш, че съжаляваш.
Не съжалявам.
Не биваше да ме лъжеш.
Знам.
Знам и съжалявам.
Всъщност знаеш ли какво? Не съжалявам.
Дори трябва да ми благодариш.
За това, че се грижех за децата ти, докато ти търсеше себе си.
Изобщо не си уникална. Не си първата, решила да хване пътя.
Но не може просто да хукнеш, когато животът ти дотежи.
А те са добре, между другото.
Благодаря, че попита.
Знам, че са добре.
Затова си тръгнах - за тяхно добро.
А и за мое.
Защото тогава на всички ни беше зле.
Не знаеш как живеехме.
Не бях...
Не бях способна...
Явно неслучайно съм дошла при теб в ресторанта.
- Все пак си сервитьорка. - Не особено кадърна.
Това са много въпроси.
Не е нужно да отговаряш.
Какво ще правиш утре?
ХОТЕЛ "ГАЛА"
О, не.
СТАНА ЛИ?
ДА, НО ИСКАМ КАФЕ.
ДА ДОЙДА ЛИ ВЪВ ВИЛАТА? МОЖЕ ДА ПРЕГЛЕДАМЕ ВЪПРОСИТЕ.
ДА, ИДВАЙ.
Какво става?
Собственикът го няма. Май е имало взлом.
Да сте видели нещо?
Извинявам се. Малко съм глуха с това ухо.
Простете.
Не и не.
Нямаме крокети, съжалявам.
Свършиха, като никога.
Да сте виждали Кат?
Работи тук. Една такава освободена
и едновременно твърда и мила, с неспокоен дух.
- С тъмна коса. - Кат? Няма я.
- Къде е отишла? - Тръгнала си е, стаята й е празна.
- А сега трябва да правя крокети. - Извинете.
Простете.
Въздълго е, но махнах думата "проклети" преди всяко споменаване на французите
и доста се скъси.
Така че минаваш.
- Сега си ти, татко. - Темата беше "Среща с природата".
Вдъхнових се от думите на Карън вчера.
- Бих си я купил. А ти? - Да.
- Не мисля, че си ти. - Глупости, лъвът е с моето лице.
Здрасти, какво става?
- Тя си тръгна. - Какво?
- Как така си е тръгнала? - Замина.
Казах й коя съм и че Принцеса я търси, и тя си хвана пътя.
Къде е отишла? Може да е имала нужда от малко време.
Не, вещите й ги няма. Бяга за пореден път.
Не мога да кажа истината на Принцеса.
Права си.
Няма как. Момент.
Принцесо, ела за малко.
Мама е на телефона. Да поседнем?
Пускам те на говорител, Принцеса е тук.
Търсих къде ли не, но просто не мога да я открия.
Вече не е на този адрес и никой тук не я познава.
Съжалявам.
Добре.
Много съжалявам.
Обичам те.
И аз те обичам.
Ела тук.
Благодаря.
Ела.
Пак ли се прегръщате без мен?
Идвай.
Стой тук.
ОБИЧАМ ТЕ, МАМО БЪБРА
Превод на субтитрите Боряна Богданова