Тут.
ПОЗДОРОВЛЯЄМО З 50-РІЧЧЯМ, СКОТТЕ
Я знайшов ідеальне місце, де мене вб'ють.
Ти все ж таки вирішив зіграти в ту дурну гру?
Авжеж.
Мій день народження – чудова нагода зібрати всіх
і добре повеселитися, не порушуючи, однак, умов оренди.
То ти радієш тому, що тобі стукне 50 років?
Так. Я сповнений позитиву.
- Навіть переповнений ним. - Ясно. Добре.
КЕМДЕН-ЛОК
СТВОРИТИ СІМ'Ю
Боже мій. Лише подивіться.
Ого!
Чому за кермом завжди ти?
Бо коли тато став водієм таксі, він страшенно лютує за кермом.
Джейсе, мені ніяково від того, які жести ти всім показуєш.
Може, якби ти теж щось комусь показувала,
мені було б менше роботи.
О боже. І досі щоразу лякаюся.
- Гей. Ось і вони. - Гей!
Ви таки доїхали? Усе добре?
За моїми стандартами ми запізнилися.
Ще не звикла до своєї машини.
Як вона їхала?
Добра конячка.
Як приїдемо додому, розберу двигун.
- Чому? Що не так? - Нічого.
Ти ж розбираєш двигун своєї щомісяця для перевірки?
Так. Авжеж.
Може, останнім часом не так регулярно, але...
Ось.
- Принцеса робила нотатки. - Справді?
- У пам'яті. - У пам'яті.
- Агов! - Як тут гарно.
- Усе добре? - Так.
Ось і вони.
Довга ж у вас під'їздна доріжка.
Ви дуже багаті?
О, ні. Послухайте, це наше лише на вікенд.
У більярдній тіснувато, а павич, фото якого є онлайн,
- у реальності відсутній. - Ясно.
- З днем народження! - З днем народження.
Господи. Нащо вони приперли той сарай?
- Хіба на всіх кімнат не вистачить? - Тут удосталь кімнат.
Але вони воліють автопричіп.
Привіт!
У них у тому причепі є все.
- Аякже. - Ні, серйозно: все.
Можеш перевірити.
- А ось і вона. Привіт. - Привіт.
Ого.
Хотів запитати, як справи з промовою. На вечерю.
Так. Усе добре. Добре. Усе під контролем.
Чудово. Я... Я тебе не обмежую,
та, якщо можна, говори не більше ніж пів години.
Добре. Авжеж. Я...
- Тексту трохи менше, ніж... - Добре.
- Отже... - Чудово. Просто...
На ігри й так лишається три години.
Ледь вистачить часу на один раунд «Кота священника».
- Ясно. - Що вже казати про «Де ти, Моріарті?»,
«Печиво Парсона» чи «Звіть мене Шеймус».
І не переживай: закінчимо раундом «Передай капці».
- Інакше народ збунтується. - Я знаю хорошу гру.
- Зветься: «Чи попливе?» - Та ну?
Берете миску з водою й дивитеся, що плаває, що тоне.
Ясно.
Повторити правила?
Ні. Але ми повернемося до цієї пропозиції.
- Домовилися. - На, синку.
Тату, дивися.
Гей, вибачте, хотіла спитати: у вашому причепі є діркопробивач?
Для А3 чи А4?
А4.
Розбираєш речі?
Скучив за бабусею?
Це важко, правда?
Учора була людина, а сьогодні – нема.
Когось ти продовжуєш носити з собою.
Так. І цей хтось важкий.
Так. Важкий.
Бо з товстого картону.
Колись стане легше.
Тоді ти зрозумієш, що більше його не носиш.
А як знати, коли перестати носити?
Чесно кажучи, я не знаю.
Пора!
Господи, Скотте.
О, ні. Я – володар маєтку Слотербрідж.
Запрошую! Усі сюди. Заходьте.
- Цей ґонґ мене розбудив. - Так.
Я випила хересу за кермом по дорозі сюди.
Ясно. Коли це скінчиться, нам треба буде поговорити.
Добре. Буду рада.
- Скотте. - Хто такий Скотт?
Я тобі розкажу.
Це чоловік, який не слухає, коли я кажу,
- що ніхто не хоче грати... - Вітаю!
Вітаю в маєтку Слотербрідж.
Так от, лорд Слотер... Це я. Я лорд Слотербрідзький.
Вибачте. Мушу...
Я просив Карен прочитати цю частину, але вона... не мала бажання.
Що ж.
Я лорд Слотербрідзький, і я запрошую вас знайти вбивцю.
Саме так. Скоро мене вб'є один з присутніх у цій кімнаті.
Розумію, за що.
- Принцесо. - І хто ж підозрювані?
Беріть реквізит.
Слендервелл, преподобний вікарій.
Мадам Ражевскі,
ексцентрична спіритуалістка, яка спілкується з померлими.
Завжди відчувала зв'язок з тим світом.
А Джейсон...
- Дік Мелоун, цинічний детектив. - Ну.
Гляне – й бачить, яка людина насправді.
Щоб розв'язати язика, використовує алкоголь.
- Можна, я буду з ним у парі? - Авжеж, Джилл.
- Чорт забирай. - Лікар.
Лікарям завжди вірять. Але не тим, які в новинах.
Ясно. Детективи й лікарі – чоловіки.
Боже мій. Можна не сьогодні?
Ну...
Ділайла Девілл.
Пристрасна й підступна фем фаталь, що розбещує чоловіків, з якими...
Годі. Ми зрозуміли.
Працює на серйозній посаді й отримує рівну платню.
Так краще.
Ленґлі Трумен – першокласний журналіст.
Ізабелла й Ізадора Слотербрідж,
онучки й спадкоємиці статків Слотербріджа.
Цікаво.
- Карен. - І нарешті – Карла Сантьяґо,
помічниця іспанського посла.
Уже як вийшло. Дитячих ролей не було.
Не хвилюйся. Тобі майже нічого робити не доведеться.
Щойно ви знайдете мій труп – десь у цьому будинку –
шукайте підказки, які приведуть вас до вбивці – одного з нас.
Через хвилину можете починати пошуки.
Краще через дві, бо це аж у кінці коридору...
чи деінде?
Якщо не хочете – ви не мусите грати.
Можемо просто випити на...
Що ж, він уже пішов, тому...
- Нік, Нік. - Що?
Нам треба поговорити про Скотта.
- Хочеш здати його лікарям? - Ні.
Та промова, яку я маю виголосити після вечері.
- Я її не написав. Що казати? - Не знаю.
- Те, що про нього знаєш. - Я нічого про нього не знаю.
Ви ж знайомі багато років. Ти був дружбою на його весіллі.
Просто... згадай щось таке, що ви робили разом.
- Тату. - Ніккі.
Що?
Може, ну її, цю гру? Ходімо поїмо всі канапе.
Давай.
Тату, можеш поділитися якоюсь інформацією про Скотта?
Якимись спогадами, смішними випадками – чимось для промови.
Я намагаюся не звертати на нього уваги.
Єдине, що я точно знаю – він високий.
Дякую. Це мені, звісно, допоможе.
Так. Тут його нема. Я закінчила грати.
Мені треба рухатися далі.
Можемо пошукати ще у вітальні, та мені взагалі не цікаво.
Я не про це.
Я скачав застосунок для знайомств.
Але не знаю, що робити. Світ так змінився.
Не дуже він і змінився. Як ви познайомилися з бабусею?
У п'ятницю ми сходили випити, а в понеділок я вже написав її батьку.
Ясно.
Усе-таки трохи світ змінився.
Треба написати трохи про тебе в розділі «Біографія».
Пиши оце.
Це алфавітний перелік твоїх хвороб.
Думаєш, їх треба внести в іншому порядку?
Напишемо просто: «Дбаю про здоров'я».
Яке фото додати?
Оце.
Так.
Дідусю. Потрібні новіші.
- А ми не маємо шукати дядька Скотта? - Ми його й шукаємо. По-своєму.
Якщо я не знайду хоч чогось, що можна включити в промову,
помре не лише він, повір.
Хай там як – усі інші його шукають.
І хтось точно знайде.
В інтернеті – нічого.
Я ввожу «Скотт Філберт», а воно шукає «котофільтр».
І відправляє мене в магазин застосунків.
А в тебе як справи? Щось знайшов? Глянемо.
Ні, я не знаю, чи можна наговорити на півгодини,
спираючись на огляд аерогриля й старої згадки в «Компаніз Хаус».
Прийшов час для старомодних методів розслідування.
За мною.
Може, треба шукати Скотта?
Та ну. Учасників багато. Хтось його знайде.
Витягни губи вперед, наче збираєшся когось поцілувати.
Щоб трохи втяглися щоки. І нахилися.
І розведи руки в сторони, щоб не торкалися тіла.
Так ти здаєшся худішим.
Проїхали. Просто всміхайся.
Подумай про щось тобі приємне.
Ясно. Тоді згадай,
як ми довели помилку механіка, замінивши кришку розподілювача.
Ми визначили її розташування, відкрили,
не торкаючись проводів свічок запалювання,
й обережно під'єднали свічку до нової кришки.
Нотатки в пам'яті.
Отак.
Добре, але потрібно більше.
Слухаю, принцесо.
Скажіть, будь ласка, чи нема у вас келихів для шампанського,
солом'яного капелюха й окулярів для читання?
І ключок для гольфу.
Хвилинку.
Хіба можна ритися в його речах?
Хочеш дізнатися про людину – зазирни в її кишені.
- Ну, Скотте, хоч щось. - Абонемент у бібліотеку.
Коли закінчується?
Уже скоро.
Про це варто говорити? Я трохи розгубився.
Так. На дві-три хвилини вистачить.
Добре. Шукай далі.
УСЕ В МОРІ
СПРОБА ЗВИЧАЙНОЇ ЖІНКИ ПРЕПЛИСТИ ЧЕРЕЗ АТЛАНТИКУ НА ЧОВНІ
Сьорбни з келиха.
Мабуть, я для цього вже старий.
У тебе чудовий вигляд, і є трюки, як зменшити тобі років на фото.
Тобі вже не даси більше, ніж 65 років. Застібни ґудзика.
Але не сильно зменшуй. Бо зацікавлю молодих.
Я не люблю цих безцеремонних
і балакучих нахаб, яким ледь виповнилося 60.
Зрозуміла.
Я декого знайшов і гортнув управо.
Треба гортнути вправо багато акаунтів.
Це огидно.
- Ніккі. - Що?
Я хвилююся.
Коли я натягла цей тюрбан, він наче щось у мені пробудив.
Здається, я бачила нагорі у вікні якусь постать.
Когось не з цього світу.
Так. Нам точно треба поговорити.
Ось, пий.
- Ватерпас? - Так.
- Клей-олівець? - Так.
Крейда для кия?
Нащо ж брати киї, якщо не береш крейди?
Дитячий бадмінтон?
Ні. Здається, нема.
Отак!
Зачекайте. А де Скотт?
Ти сидів там...
цілий день?
А ми все шукали й шукали...
Так, ми...
- так хвилювалися. - Дуже.
Так.
Джейсоне.
Може, виголосиш промову?
Він казав, після пудингу.
Вітаю всіх. Дякую. Час для промови.
Сьогодні ми зібралися тут,
щоб відсвяткувати 50 чудових років Скотта Філберта.
Що можна сказати про Скотта Філберта?
Він чоловік.
Високий чоловік.
Жонатий.
Високий, жонатий чоловік, який має роботу,
будинок, дружину й дочку.
Джейсе.
Ще він має абонемент у бібліотеку.
Який скоро закінчиться.
Мені дуже жаль.
Це людина з дуже високими стандартами.
Йому не підходять
аерогрилі з довгим часом приготування.
Визнає лише більш традиційні – фритюрниці.
Леді й джентльмени, прийшла Стіві. Оплески для Стіві. Так.
Привіт.
- А ще він любить портмоне. - Усе добре?
Поціновувач.
Серед інших знаменитих Скоттів...
Так. Думаю, в нього не виходить сказати щось значуще, бо...
й казати особливо нема чого.
- Та ні. - Ну от подумайте:
я був мертвий три години. І ніхто й не помітив.
Я помер, як і жив: непомітно.
Людина, яка нічого по собі не залишила. Яку любили за зовнішність.
Та сьогодні я отримав другий шанс прожити життя.
Другий шанс прожити його так, щоб за мною сумували.
Завтра я не мушу бути тою людиною, якою є сьогодні.
Тому я прийняв рішення.
Щоб привернути увагу до зростання рівня світового океану –
а саме воно турбує Стіві –
я вирішив самотою перепливти Атлантичний океан на весловому човні.
Отак.
Я піду...
Усе добре?
- Цілком. Так. - Я питаю,
бо ти оголосив, що збираєшся гребти на човні через океан.
Саме так.
Добре. І чого ти так вирішив?
Я мало чого досяг у виділений мені час, Карен.
А те, чого я досяг, несе зло.
- Що? - Два роки тому я написав доповідь,
у якій підтримав розширення прав на видобуток нафти в Арктиці.
Тепер сланцевий газ видобувають на сході Ґренландії,
а саме там знаходиться головне лежбище
тюленів Ведделла.
Оцих.
Так. Це тюлень з надокучливою мордою. І що?
З початку видобутку популяція цих тюленів знизилася на 40%.
Я майже знищив тюленів Ведделла –
один з головних видів тюленів.
Я й не знала, що вони бувають різних видів.
Думала, є лише один вид.
Тепер, через мене, мабуть, так і є.
Знаєш що, Скотте?
Може, тепер вони менше перебиратимуть місцями для сексу.
Я ж бачила тюленів. Хай радіють, що взагалі вдається позлягатися.
Майже все, що я створював у житті, зазнавало краху.
Крім Стіві.
Її я не підведу.
Я не гратиму активної ролі в нищенні її майбутнього.
Та ну, Скотте, тобі 50 років.
Ти навіть у спортзал не ходиш.
Стіві любить тебе таким, як ти є.
Мій тато помер, коли йому був 51 рік.
Таке змушує задуматися, так?
Скільки ще часу в мене є?
Він упав з даху, коли лагодив телеантену.
- Це не спадкова хвороба. - Але змушує задуматися.
Настав час залишити слід.
Ходімо.
Тому я й питав, чи знаєш ти якісь історії.
- Може, я... Ні? - Не зараз.
Добре. Тепер пограємо в «Печиво Парсона».
Починаймо зараз, інакше засидимося до півночі.
Зніміть ліву туфлю,
загадайте улюбленого міністра закордонних справ і нікому не кажіть.
- Ні, ми в це не гратимемо, Скотте. - Як хочете.
- Я знаю одну гру. - Не зараз, синку.
Вона весела.
Гаразд. Як називається?
Вона називається...
Чи попливе? Чи попливе?
- Тони. Тони. - Пливи. Пливи.
Тони. Тони.
Він казав, що попливе.
Чи попливе? Чи попливе?
Тони, тони!
Усі ви помилилися.
Чи попливе? Чи попливе?
Гаразд.
Слухай, іще раз вибач за промову.
Коли чоловік просить про вікно, друг дає йому дзеркало.
Ну, так. Саме про це я й думав.
- Так. - Обіймемося.
Гей. Добре.
Отак.
Залазь.
Як ти мамо? Бачила у вікні привида?
Мені так ніяково.
Це стало для мене дзвіночком.
Не питиму аж до самого дому.
- Люблю тебе. - І я тебе. Бувай.
- Бувай, Джилл. Ще одна. - Бувай.
- Усе. - Добре.
Можна, я сяду за кермо?
Будь ласка.
Гаразд.
Добре, але хоч натяк на водійську лють –
- і ми міняємося. Невже? - Цього не буде. Ага.
- Усе взяв? - Так.
Узяв усе, що мені треба.
Їдьмо.
- Бувайте! - Бувайте!
ДИТЯЧИЙ БАДМІНТОН
Добре.
НОВА АДРЕСА
УЛЮБЛЕНІ
ДОДОМУ (КЕТ)
ФЕРНДЕЛЛ-РОУД, 40, БРАЙТОН
Так.
Їдьмо звідси.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко