Dnes je zvláštní den.
Je jarní rovnodennost.
Obvykle se říká, že jsou tehdy den a noc stejně dlouhé,
ale to není úplně správně. Jarní rovnodennost je astronomický jev.
Při něm slunce projde rovníkem.
A k tomu dojde dnes tři minuty před šestou hodinou.
V ten okamžik jsou světlo a tma
zcela v rovnováze...
Cyning vzpravil:
„Dáš svój život.
Ten, kterýžto hořcě zmrháš.
Dej ho po vóli,
nebo všickni pocútí hoře.“
Nebo všickni pocútí hoře.
Promiňte, Astrid Agerskovová, kde ji najdu?
Čeká vás?
- Ne. - Na návštěvy smí jen příbuzní.
Jsem příbuzný. Bývalý manžel.
- Ukážete mi, kde je Astrid? - Ano, běžte tudy. Pokoj 21.
Díky.
„Ostara plóve krví...
jak voda řěkou.“
Astrid?
Dnes je to 21 roků.
PŮVODNÍ POŘAD NETFLIX
Ano. Přišli jsme si promluvit o Astrid.
Byla to dlouhá cesta,
ale podle mě s dobrým koncem.
Vyhodnotili jsme, že je připravená jít domů.
Začíná dobře reagovat na léky,
i když to trvalo déle, než jsme čekali.
Ale vážně ji musíte vším tím cpát?
Lene, teď ne.
Zdá se, že si Astrid vymyslela vlastní historku o tom, co se stalo Idě.
Bojíme se o její vývoj...
co se týče schopnosti odlišit fantazii a realitu.
Co je to za historku?
Hodně mluví o bohyni jménem Ostara.
Asi budete vědět, co myslí?
Ano, to je starý lidový příběh, který má Astrid moc ráda.
Myslí si, že Ida byla bohyně Ostara...
a že měla být obětována.
To by naznačovalo, že hledá způsob, jak vysvětlit Idino zmizení.
Vysvětlení, které našla v pohádce.
Ano. Ale co s tím můžeme udělat?
Je velmi, velmi důležité, abyste Astrid dál pomáhali zjišťovat, co je skutečné.
Abyste ji v těch příbězích nepodporovali,
i když se zdají být nevinné.
Jsi připravená? Už je to tady.
Co?
Sbalila sis pyžamo?
- Ano, sbalila. - Bezva.
- Kartáček na zuby? - Jo.
- Co tvůj skicák? - Ten nepotřebuju.
Ty si u mámy nekreslíš?
Já už vůbec nekreslím.
Fajn.
Nejsi nemocná.
A když nejsi nemocná, nemusíš brát prášky.
Ale...
To si jen táta něco vymýšlí.
Táta mi nikdy nedovolí kolu.
Tady si můžeš dát a dělat, co chceš.
V tomto světě...
tě lidé mají za nemocnou jen proto, že jsi jiná.
Ale víš co?
Ty nejsi nemocná.
Jsi výjimečná.
Lene?
Astrid?
Musím se tě na něco zeptat.
Slib, že mi řekneš pravdu.
Samozřejmě.
Ida a já jsme nebyly sestry?
- Aha, mluvilas s Dennisem. - Prostě mi odpověz.
Nevěř tomu, co říká.
Co se mi snažíš zatajit?
Vážně jsme nebyly sestry?
Skoro jako by tu byla.
Nemyslíš?
Jako by byla jen na výletě...
a mohla se kdykoli vrátit.
Astrid, posaď se na postel.
Zavři oči.
Ano. Dobře.
A zhluboka dýchej.
Ano, ještě víc.
Ano. To je správně.
Teď chci, aby ses tam vrátila.
- Kam? - Neboj se.
Jsem tady a zůstanu s tebou.
Zkus zavřít oči a jít do svého doupěte.
Představ si, že ji můžeš najít.
Že by se nám Ida vrátila. Nelíbilo by se ti to?
- Ano, ale... - Obě víme, že tam je.
Že? No tak.
Zavři oči.
Jen je zavři.
Copak ty nechceš?
- Ano, ale... - Nechceš svou sestru najít?
Chci, ale...
Nehledě na to, jak moc se bála, ona by to pro tebe udělala!
Udělej, co říkám. Zavři oči.
Běž tam a najdi Idu.
Nemůžu. Už se do doupěte nedostanu.
Jsi jediná, kdo to dokáže.
Nechápu, jak jsi to mohla udělat.
Co to s tebou sakra je?
Potřebuješ pomoc, ale to si vyřeš sama.
Už za tebou nikdy nepřijde. Nikdy.
Zažádám o výhradní péči.
A to ti říkám,
jestli mi v tom budeš bránit, vezmu tě k soudu. Rozumíš?
Tvé matce není dobře.
Je nemocná.
Už za ní na návštěvu nemusíš. Slibuju.
Dobrou, zlato.
Dennis začal tyhle fámy šířit, hned jak Ida zmizela.
- Proč? - No...
Potřeboval to na někoho svést, aby se s tím vyrovnal.
Pak se rozhodl, že není její otec.
Chtěl mě tím potrestat.
Potrestat?
Aby mi to mohl dát za vinu a opustit mě.
A najít si někoho jiného s čistým svědomím.
Ale tohle nemám od táty.
Od Amelie.
Amelia.
Chci ti něco ukázat.
Takže...
Je to...
- Jen to najdu. - Tady ti to sluší.
Podívej... tady.
To je Dennis s Idou.
Má v očích stejnou jiskru jako on, že jo?
Tehdy bylo všechno fajn.
Ať si teď říká, co chce, bylo to fajn.
- Pamatuješ si tohle? - Ano.
Náš výlet na jih Francie.
Těch dvojitých zmrzlin, co jsem snědla.
No jo.
A kolik jsem vypila Oranginy...
Je to tak dávno.
Někdy mám pocit...
že je to jen sen.
Když mi tě Dennis vzal, zhroutil se mi svět.
Nechápala jsem to.
Ne, bylas ještě holčička.
Promiň.
- Promiň. - To nic.
- Nezlob se. - Nic se neděje.
To je sranda. Kvůli té fotce jsem vždy moc žárlila.
Co se děje?
Je pořízená měsíc před mým narozením, nebo ne?
No...
- Já nevím. - Nejsi těhotná.
Ne. To musí být chyba.
- Asi je to z předchozího roku. - Je na ní datum. Tyhle fotky ho mívají.
Na všech je datum.
Že?
Proč nejsi těhotná?
Co?
- Ty mi lžeš? - Ne. Já...
Odpověz. Ty lžeš?
Řekni něco!
Ty jsi byla... Bylas pro nás takový malý dárek.
Co to říkáš?
Dali nám tě, když ti byly dva týdny.
- Takže jsi mi lhala. - Ne.
Ne.
Takže táta není můj otec.
Kdo jsou teda mí rodiče?
Co?
Odkud jsem přišla? Moc ráda bych to věděla.
Ty a Ida jste výjimečné. Vy jste sestry, dcery rovnodennosti.
Ale my jsme se vždy cítili být vašimi skutečnými rodiči.
Astrid?
Co se děje, Astrid?
Vidíš ji?
Astrid?
Astrid.
Tady Doris. Proč to neberete?
- Torben je vzhůru a chce s vámi mluvit. - Se mnou?
No jo, hergot. Pospěšte! Říká, že je to důležité.
Zdravím. Přišla jsem co nejrychleji.
Po všem, co jsem pro něj udělala.
S pletením končím.
Fajn.
Běžte za ním! To vás chce vidět.
Torbene?
Viděl jsem tě.
A ty mě.
Nevzpomínáš? Když jsi byla malá.
V té oranžové mlze.
V doupěti.
Kde jsou ti maturanti.
Byl jsem tam celé ty roky uvězněný.
Vše jsem viděl a slyšel.
Byl jsem jakoby ochrnutý.
Řval jsem a křičel, ale nic tím neproniklo.
Znáš ten pocit?
- Dlouho jsem tam nebyla. - Jen ty...
to dokážeš pochopit.
Neměli jsme tam být.
Něco se pokazilo.
Ach, zlato, jak ten čas letí.
Ještě nedávno jsi byla malá holka.
Musím se připravit.
Ano. Jistě. Promiň.
Bude to krásný den.
Mám pro tebe dárek.
Tohle.
Dala mi ho máma, když jsem maturovala.
Můžu ti ho připnout?
Moc ti sluší.
Tak mladá a krásná.
Všechno bude v pořádku, zlato.
Všechno.
Co je to, Ido?
Ale, to je jen...
- Tvoje noha. Krvácíš. - Ano, to je...
Odkud ti to teče?
Já nevím.
- Odkud to teče? - Přestaň.
- Ido? - Pusť mě.
Ne.
Co jsi udělala?
Nemohla jsem.
Nechala sis to vzít? Řekni, že ne.
Nech mě.
Nech mě být.
- Vypadni. - Ne.
Vypadni!
Poslouchej, Ido...
Ne, poslouchej. Ido!
Ne, Ido. Musíš zůstat doma. Slyšíš mě?
Netušíš, co jsi udělala.
Musíš mě poslechnout.
Ido.
Na co koukáš?
Pohled na tu fotku něco způsobil.
Už jsem tu nebyl. Jen tam.
- Můžu ji ještě vidět? - Ano.
Tenhle.
Henrik?
Není to člověk.
Co je to?
To je Cyning.
A zuří, Astrid.
Před 21 lety nedostal, co mu bylo slíbeno.
Nenechá toho, dokud to nedostane.
Je zbytečné před ním utíkat.
Lze mu jít jen vstříc.
Co vlastně chce?
To už víš, Astrid.
Vždy jsi to věděla.
Jsem to já.
Díky.
Fyzický od duchovního světa není oddělen.
Tento světonázor není nijak definován.
Tak to prostě je.
Dobře.
To je vše.
Ode mě také.
Prosím, počkej venku.
TICHO ZKOUŠÍ SE
- Hotovo. - Ano.
- Zlato, jsem tak pyšný. - Díky, tati.
- Přes dveře se zdálo, že to šlo dobře. - Doufám.
Ty jsi odmaturovala.
Blahopřeju.
Takže...
Podle nás jsi látku zvládla dobře.
Znalas pojmy. A přidalas také vlastní analýzu.
Bylo to vážně dobré. Máš za jedna.
- Páni. - Gratuluju.
Díky.
Gratuluju.
- Gratuluju. Hezký den. - Díky.
Páni.
To jsem se lekl.
- Lene? - Jen trošičku.
- Jo, bezva. - Tady máš.
- Ido, jdeš? Odjíždíme. - Dobře. Jasně.
- Tak na zdraví. - Na zdraví.
- Fajn. Už raději běž. - Uvidíme se doma.
Tady máš, krásko.
ROČNÍK 1999 ZVLÁDLI JSME TO
Ahoj.
Chtěl jsem se omluvit.
Choval jsem se hloupě.
- Jak hloupě, Falke? - Měl jsem něco říct.
O čem?
- Takhle to být nemělo. - Aha.
- Jak to mělo být? - Neměli jsme jezdit.
- Na zdraví, kluci! - Na zdraví!
Tak jo. Můžeme?
Držte se. Vyrážíme!
Na zdraví!
Gratulace!
Ahoj.
Astrid?
Můžeme si promluvit?
Ne.
Kam jdeš?
Uhni, prosím.
- Chci s tebou mluvit. - O čem?
Co? O tom, že mi celý život lžeš?
O tom chceš konečně mluvit?
Chápu, jestli se zlobíš.
Já se nezlobím.
Chtěli jsme tě hospitalizovat, protože jsme se o tebe báli.
Tak jsi to řešil vždycky.
Jak jsi mi mohl tolik let lhát?
- Lhát ti? - Ano.
Byls jediný, koho jsem měla, komu věřila.
Na koho jsem se mohla spolehnout. A ty...
jsi předstíral, že jsi můj otec.
Astrid, já jsem tvůj otec.
A vše, co dělám, je z lásky k tobě.
Jsi úplně stejný jako Lene.
Astrid?
Astrid, otevři.
Astrid, otevři dveře.
Neodjížděj.
Rozbiju okno. Astrid.
- Abyste mě zase zavřeli. - Otevři ty dveře.
- Vítejte. - Díky.
Ahoj. Amelie, chceš pivo?
Tady jsi. Zlato.
- Musím... - Chci jít dovnitř.
- Co chceš? - Ido, nesmíš odjet.
Jsi v nebezpečí. Jde si pro tebe.
- O kom mluvíš? - Poslouchej.
Udělala jsem dohodu. Byla to ode mě hloupost.
- Ale nikdy mě nenapadlo... - O kom to mluvíš?
Musíš mi věřit.
- Dennis není tvůj skutečný otec. - Nechci to poslouchat...
Musíš to slyšet.
Nemohla jsem otěhotnět, tak jsem ohledně tebe udělala dohodu.
Měla jsem se tě v 18 vzdát.
Ale já... nemyslela jsem si,
že se ještě někdy vrátí.
Co?
Ale pak jsem to změnila
a místo tebe měl dostat tvé dítě.
Posloucháš se?
Ale teď jsi to dala pryč.
Zabilas mu dítě!
- Vše je ztraceno. - Běž ode mě.
Ido, on si teď jde pro tebe.
- Ty jsi úplně šílená. - Musíš zůstat tady.
Všechno jsi zkazila.
- Chápeš? - Pusť.
- Ido, nesmíš odjet. - Pusť!
Jsi blázen.
Bude si nárokovat svou oběť.
Teď už běž.
Hledám Henrika Malmstrøma. Bydlí tady?
Henriku?
- Astrid, je tam Ida? - Ano.
Díky.
- Ido? - Nechci s tebou mluvit.
- Něco není v pohodě. - Ne, Jakobe.
- Nic není v pohodě. - Ne, myslím to.
Ta knížka.
- Vzal jsem ji Henrikovi. - Já vím.
Jak to víš?
- Na tom nezáleží. - Je pryč.
Ostara. Každých 21 let.
Každých 21 let.
- Co se tu noc stalo? - Pusť mě.
Nesahej na mě.
Seru na tebe, Jakobe.
Seru na Amelii.
Seru na mámu.
Seru na vás všechny.
Ahoj.
Díky za návštěvu.
Co se děje?
Kde jsou všichni?
BUDOUCNOST A SVOBODA ČEKAJÍ
Ostara.