‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Astrid, deschide.
‎Astrid, ieși imediat!
‎- Cafea? ‎- Mulțumesc.
‎O să mă duc la înmormântarea lui Jakob.
‎Bine.
‎Tu vii? E sâmbătă.
‎Nu, nu vin.
‎Ai vreun lucru de-al Idei?
‎Oare Lene are?
‎Nu știu.
‎Doar nu te duci s-o vezi?
‎Nu te duce.
‎De ce nu?
‎Mama ta nu e sănătoasă și nu-ți face bine.
‎E o mare manipulatoare.
‎Acum pot să-i fac față, tată.
‎N-ai văzut-o mai deloc în 20 de ani.
‎Nu, dar...
‎- Am văzut-o înainte să mă mut de aici. ‎- Da. Asta vreau să zic.
‎Nu-mi place.
‎Astrid, ai grijă!
‎Doamne sfinte!
‎Nu te juca cu ceainicul mamei.
‎- Să nu cumva să-l spargi. ‎- Bine.
‎Ida, e 7:30.
‎Vin.
‎Pa!
‎- Pe curând. ‎- Pe curând.
‎- Scuze! ‎- Ai zis fără un sfert.
‎- Scuze... ‎- Haide!
‎Salută-mă ca lumea.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Așa faci mereu. ‎- Bună.
‎E petrecere vineri la Patrick.
‎- Vrei să vii? ‎- Poate.
‎- Ce nepoliticos! ‎- Ce?
‎Sunt invizibilă? Nu mă vezi?
‎- Nu mai fi atât de sensibilă. ‎- Nici nu vreau să mă distrez cu ăia.
‎Sunt foarte drăguți, de fapt.
‎Sigur, ‎dacă îți plac caraghioșii superficiali.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Ce faceți duminică seară?
‎- Am un plan. ‎- Nimic.
‎- Ce? ‎- N-ai să vezi.
‎- Nici nu știi despre ce e vorba. ‎- Nu.
‎- Dar nu contează. ‎- De ce?
‎- Mama. Doar știi. ‎- Ascultă, putem rezolva.
‎Nu se poate.
‎Dar poți să spui că ești la Amelia.
‎Mi-ai văzut casa?
‎- Nu, n-am fost la tine. ‎- Exact.
‎N-o poți lăsa pe mama ta ‎să-ți dicteze viața.
‎N-o las, Jakob.
‎Ba o lași.
‎- Nu vreau să discut despre asta. ‎- Nu poți pleca pe furiș? Poți, nu?
‎Ca să facem ce?
‎- Tot spiritism? ‎- Nu.
‎Ai stricat ședința, ai mișcat paharul.
‎Ba nu... N-a funcționat.
‎Nu contează. E cu totul altceva.
‎E pe bune.
‎UN ORIGINAL NETFLIX
‎De ce nu pot fi și punkist, și anarhist?
‎Poți să asculți punk și să fii anarhist,
‎dar nu poți urma și filozofia punk, și...
‎Ida, ai un tampon?
‎Nu cred.
‎Dar un absorbant?
‎- Ida, ai un absorbant? E important. ‎- Nu.
‎- Vrei să te uiți? ‎- Nu am, Amelia.
‎De obicei ne sincronizam.
‎Nu, nu ne sincronizăm niciodată.
‎Anarhismul înseamnă ‎să cauți sistemul perfect.
‎Deci poți fi comunist și anarhist...
‎- Arată beton. ‎- Ce?
‎Văd cum te uiți la el.
‎Nu mă uit în niciun fel.
‎- Ba te uiți. ‎- Ba nu.
‎Arată bine.
‎E exact genul tău.
‎Invită-l în oraș.
‎E în regulă.
‎Bărbaților le place asta.
‎- Mă ocup eu. Îi spun eu. ‎- Nu, nu-i spune.
‎- Auzi, Stolli? ‎- Da.
‎- Ida întreabă dacă vii cu ea în club. ‎- Ba nu întreabă.
‎I-ar plăcea mult.
‎- Vineri? ‎- Da.
‎- Sigur. ‎- Super!
‎- Fantastic. ‎- Tu te duci.
‎- Cu plăcere. Mulțumește-mi altă dată. ‎- Ce enervantă ești!
‎Uită-te la ăsta, Jakob.
‎- Care? ‎- E cel mai bun.
‎Nu credeam că e genul tău.
‎Falke, nu e genul meu.
‎Ce ridicoli sunteți! De ce vă purtați așa?
‎Mă duc acasă până n-o ia razna mama. ‎Pe curând!
‎- Dar putem merge împreună. ‎- Nu azi, Falke.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎E ora 19:00, Ida.
‎Calmează-te.
‎Avem o înțelegere.
‎Am fost cu prietenii mei.
‎Știi regulile
‎și cât trăiești în casa mea, ‎respecți regulile.
‎Are 18 ani. Nu pățește nimic.
‎Și tu nu mă contrazice.
‎Ne-am înțeles să vii la 18:00 ‎și ar fi bine să faci așa.
‎Parcă sunt la închisoare!
‎- Parcă n-ai fost și tu tânără. ‎- Nu înțelegi nimic.
‎Lumea e altfel acum.
‎Da, dar ea nu mai e un copil.
‎Bună, Lene!
‎Astrid.
‎Pot să...
‎Intră, intră!
‎Nu-i nevoie.
‎Te rog...
‎Păi...
‎O să fac niște ceai.
‎Mulțumesc.
‎Ia loc aici.
‎Mulțumesc.
‎Da.
‎Casa e exact cum mi-o aminteam.
‎E ciudat când te gândești, nu?
‎Că...
‎ești mai mare acum...
‎decât era Ida când a dispărut.
‎Da.
‎Dar parcă timpul a stat pe loc.
‎Totuși, când mă uit la tine acum...
‎îmi dau seama...
‎cât timp...
‎am pierdut.
‎- Toți l-am pierdut. ‎- Așa e.
‎Dar tu și Dennis v-ați văzut de viață.
‎Mă bucur să te revăd.
‎Și ți-ai vopsit părul, văd.
‎Așa!
‎Ți-l amintești?
‎- Idei îi plăcea mult. ‎- Da.
‎L-am cumpărat ‎când am fost în excursia aia în Kos.
‎N-aveam voie să-l ating.
‎Nu, ai grijă!
‎Nu că n-ai avea...
‎Ei, acum ai și tu copii, am auzit. ‎Deci știi cum e.
‎Am o fetiță.
‎E morocănoasă cum erai tu?
‎Nu-ți amintești?
‎Erai întotdeauna un pic morocănoasă.
‎Nu. Nu-mi amintesc mare lucru de atunci.
‎Și noi nu înțelegeam.
‎Eram obișnuiți cu Ida, care era ‎atât de veselă, comunicativă și...
‎Mi-ai lipsit.
‎Ești mai bine?
‎- Da. ‎- Adică...
‎te-ai făcut...
‎bine?
‎Da?
‎Of... scuză-mă.
‎Nu se mai oprește. Așa face mereu.
‎Nu știu. L-am dus la reparat, dar...
‎Și mi-a și explicat... Era un tânăr drăguț. ‎Mi-a explicat ce să-i fac.
‎Bună!
‎Mai ești supărată pe mama?
‎E nebună.
‎Vrea doar să te protejeze.
‎Ea te-a pus să-mi spui asta?
‎Nu.
‎N-o asculta, Astrid.
‎Nu te poți încrede în părinți.
‎Dar o să mă ai pe mine.
‎Știi, nu?
‎Ce-i asta?
‎Am făcut-o pentru tine.
‎Ce fel de pasăre e?
‎Un canar, cred.
‎E frumos.
‎Mulțumesc.
‎Dar te iubește.
‎Ce face ea nu e dragoste.
‎Ce e?
‎E control.
‎Complet altceva.
‎LICEUL VESTER, PROMOȚIA 1999
‎IDA AJUNGE DOCTOR ȘI NOUA MAICĂ TEREZA
‎CU CE PROF S-AR CULCA: HENRIK
‎Ce cauți aici?
‎Nu ai voie în camera asta.
‎E camera Idei.
‎Iartă-mă.
‎Sigur.
‎Puteai întreba înainte.
‎Trebuie...
‎Trebuie să arate ca întotdeauna, da?
‎Ca să se simtă bine-venită.
‎Când se întoarce.
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Ce faci?
‎Nimic.
‎Îl aștept pe Skipper să repetăm.
‎Ce asculți?
‎Niște casete demo pe care le-am făcut.
‎Pot să ascult?
‎Da, sigur.
‎Eu cânt la tobe.
‎Cine e Ostara?
‎Nu prea știu. Skipper a scris versurile.
‎Bună!
‎Care-i treaba? Ce faceți?
‎Trebuia să vorbesc cu Henrik.
‎Henrik!
‎Ce temă avem pentru mâine?
‎Cel mai bine înveți ‎citind ceea ce te atrage, da?
‎- Deci... ‎- Deci...
‎Urmează-ți dorințele.
‎- Dorințele? ‎- Urmează-ți dorințele.
‎Deci? Ne cărăm de aici?
‎Am ascultat melodia nouă.
‎- A noastră? ‎- Da.
‎Bine. Ce părere ai?
‎Mi se pare foarte bună.
‎Bine.
‎- Mă scuzați, sunt jurnalistă... ‎- O clipă.
‎Sunt jurnalistă și fac o emisiune ‎despre elevii care au dispărut în '99.
‎Nu lucram aici pe atunci, ‎dar îmi amintesc, bineînțeles.
‎Am găsit un anuar care menționează ‎un profesor numit Henrik.
‎Mă puteți ajuta ‎să-i aflu numele de familie?
‎Cei trei sunt responsabili, nu?
‎Cei care n-au dispărut.
‎- Nu s-a dovedit. ‎- Nu?
‎Credeam că da.
‎Am stat pe aceeași stradă ‎cu vărul șoferului.
‎Cel care conducea camionul atunci. ‎A fost în comă.
‎- Cine, șoferul? ‎- Da.
‎Era dus cu pluta.
‎Și-a revenit?
‎Rămâi acolo.
‎- Cine? ‎- Șoferul.
‎Nu știu.
‎Nu mai locuim acolo.
‎- Sigur îl cheamă Henrik? ‎- Da.
‎Nu e niciun Henrik ‎înregistrat ca profesor în acel an.
‎E ciudat.
‎Puteți vedea cine le era diriginte?
‎Se pare că lipsește documentul.
‎Nu e nimeni înregistrat.
‎Hârtiile noastre sunt de obicei în ordine.
‎Noapte bună! Mă culc.
‎Bine, dragă. Noapte bună.
‎Noapte bună.
‎Amelia?
‎Jakob?
‎Falke?
‎Amelia?
‎Ce faceți?
‎- Trebuia să-ți vezi fața. ‎- M-am speriat.
‎- Pe aici. ‎- Răilor, de ce mă speriați?
‎- Calmează-te. Termină. ‎- De ce?
‎- Scuze. Mă bucur să te văd. ‎- De ce să-mi faceți asta?
‎- Inițiații sunt îngropați aici. ‎- Inițiați în ce? Cine sunt?
‎Nu știu cine sunt, dar uită-te la semn.
‎Și aici.
‎Michael Remolino.
‎A trăit între 1830 și 1880.
‎- Sunt francmasoni? ‎- Nu.
‎Și Gregers Turbilhao, 1880 - 1957.
‎Dar ce înseamnă?
‎- E un mister. ‎- Termină. Termină.
‎- Dar e. ‎- Ce facem?
‎O să vedeți.
‎Bună.
‎Mulțumesc.
‎- Bună! ‎- Bună.
‎Îmi pare foarte rău.
‎Mulțumesc.
‎Scuze că te-am sunat așa.
‎Nu-ți face griji.
‎Mathias.
‎Ăsta e un grimoar.
‎- Adică? ‎- O carte de vrăji.
‎Uitați-vă la semn.
‎E același.
‎Scapi de el doar vânzându-l ‎cu mai mult decât l-ai luat.
‎- Ce ai dat în schimb? ‎- Sufletul meu.
‎Deci sufletul meu și o coroană ‎ar fi destul?
‎- De fapt l-am furat. ‎- De la cine?
‎Nu l-am citit pe tot. ‎Nu înțeleg mai nimic.
‎Sunt multe prostii despre ritualuri. ‎Cred că e foarte vechi.
‎- E ca cel din ‎Cartea morților? ‎- ‎Doar că e pe bune.
‎- Nu e pe bune. ‎- Ascultă, știu că e.
‎Jakob, ce scrie acolo?
‎Cyning glăsui:
‎„Ce ofrande ai pentru noi?
‎Ofrande se cade să dai.
‎De cauți plăcere, întâi vei suferi.”
‎Poți citi cu mai multă emfază, Jakob?
‎Cyning glăsui:
‎„Dă-ți viața. ‎Cea la care nu vrei deloc să renunți.
‎Dă-o nesilit ori toți vor suferi.”
‎Nu înțeleg nimic. Cine e Cyning?
‎Regele. Deci...
‎trebuie să-ți dai viața de bunăvoie ‎sau vei fi pedepsit.
‎S-o dai cui?
‎Morții, cred.
‎Și cine e regele?
‎Păi...
‎Există harta unei insule.
‎Înțeleg că e o ceremonie acolo ‎la echinocțiu.
‎Echinocțiu?
‎Când noaptea și ziua sunt egale.
‎E un ritual.
‎Pentru o anume Ostara.
‎Ar trebui să mergem.
‎- Ce am pierde? ‎- Nu.
‎Știi unde e insula?
‎- Da, știu unde e. ‎- Falke, nu există.
‎Ba există.
‎- Sună absurd. ‎- Nu pierdem nimic.
‎- Își bate joc de noi. ‎- Ba nu.
‎- Nu e nicio insulă cu ritualuri bizare. ‎- Dacă e?
‎- Ai născocit-o tu. ‎- Ba nu.
‎- De unde știi că există? ‎- Chiar dacă nu există, o să ne distrăm.
‎Eu merg. Doar ca să-ți văd fața.
‎Bine.
‎Eram mereu împreună, frățioare.
‎Eram o echipă. Eram băieții Skipper.
‎Eram băieții duri din Helsinge.
‎Nimeni nu îndrăznea să se ia de noi.
‎Dați-mi voie să...
‎Am încercat să te ajut, ‎dar... nu m-ai lăsat.
‎Fratele tău era un criminal și știi bine.
‎Nu acum.
‎Mi-a omorât fiica.
‎I-a omorât pe toți.
‎Voi toți pretindeți că nu-i așa,
‎dar știți foarte bine.
‎Vă rog să plecați...
‎Să vă fie rușine!
‎Nu mă atinge. Ipocriților!
‎Sunteți o adunătură de ipocriți. Toți.
‎Fiica mea e moartă.
‎Am dreptul să fiu aici.
‎N-am știut niciodată ce era în capul tău.
‎Uneori mi se pare
‎- ...că totul e fără rost. Știi? ‎- Da.
‎Mama îmi spunea o poveste
‎despre un om minuscul, ‎captiv într-o păpădie.
‎Striga, dar nu-l auzea nimeni.
‎Așa mă simt uneori.
‎Toți suntem singuri ‎și nu poți schimba nimic.
‎Cu alegerile pe care le faci ‎schimbi totuși ceva, nu?
‎Nu și dacă nu există liber-arbitru.
‎Dacă tu crezi că ai liber-arbitru,
‎atunci nu contează dacă ai.
‎- Dar nu cred că am. ‎- Atunci începe să crezi.
‎Nu poți. Nu merge așa.
‎Eu cred în reîncarnare.
‎E o prostie, Jakob.
‎Atunci chiar nu contează nimic. ‎O iei de la capăt în altă viață.
‎Înțelegi, nu?
‎Totul e prestabilit.
‎Putem țipa cât vrem în păpădie, dar...
‎nimic nu contează de fapt.
‎Totul e fără rost.
‎Și asta a fost?
‎N-a fost bine?
‎Sigur.
‎E ciudat între prieteni?
‎A fost prima oară.
‎Scuze, n-am știut.
‎Nu-ți cere scuze, Jakob.
‎Sunt nebun după tine.
‎Nu credeam că simți la fel.
‎Nici eu nu credeam.
‎Da, sigur.
‎Care-i treaba cu Marrakech?
‎Nu știu.
‎Mereu m-a atras locul ăla.
‎Mă mut după ce trece vara.
‎Vin și eu.
‎Ce?
‎- Vin cu tine. ‎- Ce spui?
‎Vorbesc serios. Vin cu tine.
‎O să fumăm narghilea zi de zi.
‎Și bem ceai foarte dulce.
‎Când ți l-ai făcut?
‎Ce e?
‎E o dată.
‎Asta văd.
‎Ce dată?
‎Data morții mele.
‎Și de unde știi când o să mori?
‎Afară.
‎Grăbește-te.
‎Ce ați făcut?
‎Am jucat Popa prostu’.
‎Bine.
‎Apoi Thea s-a supărat pe mine.
‎A zis că am aruncat Jockerul sub masă.
‎- Și l-ai aruncat? ‎- Da.
‎Altfel pierdeam.
‎Scumpo?
‎Pot să vorbesc puțin cu mama?
‎- Pa, mamă. ‎- Pa. Te iubesc.
‎- Joacă-te în camera ta. ‎- Da.
‎Bună! Merge bine?
‎Da, cred că da.
‎Merge.
‎Și emisiunea iese?
‎Da.
‎Tatăl tău și Isobel sunt bine?
‎Da, e un pic...
‎- ...ca de obicei, știi. ‎- Bine.
‎Altceva?
‎Ei bine...
‎Nu mă uitați?
‎Nu, vorbim despre tine zi de zi.
‎Ce altceva? Ce ați făcut azi?
‎Azi, Vera a fost în excursie cu școala.
‎Era cam supărată ‎fiindcă i-a certat șoferul.
‎Săreau prea mult pe scaune.
‎Ai crede că e obișnuit, ‎doar duce copii tot timpul.
‎Știi când te întorci?
‎Nu prea, deocamdată.
‎M-am gândit în ultima vreme la toate.
‎La ce ai zis înainte să pleci.
‎- Da? ‎- La noi.
‎Poate ai dreptate.
‎ȘOFERUL IESE DIN COMĂ
‎Poate ai dreptate.
‎În legătură cu ce?
‎- Cu noi doi. ‎- A, da.
‎Doar nu lucrezi?
‎Nu.
‎- Nu pot să cred ce prost sunt. ‎- Nu, sunt aici.
‎- Sunt aici. Te ascult. ‎- Ba nu.
‎Exact asta e problema. ‎Nu mă asculți niciodată.
‎Dispari. Te gândești numai la tine.
‎Mai vorbim.
‎Bună ziua, sunt Astrid Agerskov.
‎Pot să vorbesc cu Torben Brink?
‎- Bună ziua, sunt Astrid. ‎- Bună ziua.
‎- Intră. ‎- Mulțumesc.
‎Pune-ți haina acolo.
‎- Doarme acum. ‎- Bine.
‎Dar o să se trezească în curând.
‎Bine.
‎- Închizi tu ușa? ‎- Da.
‎Tricotezi?
‎Nu, nu prea.
‎Deloc chiar.
‎Abia am început.
‎- Bine. ‎- Recomand din toată inima.
‎- Da? ‎- Face bine la suflet.
‎Acum tricotez ciorapi.
‎Da?
‎Ciorapii nu strică niciodată.
‎Sunt de aceeași părere.
‎- Niciodată n-ai prea mulți. ‎- Nu.
‎Doris?
‎El e.
‎Vino!
‎Să sperăm că e în toane bune.
‎Intră. Trebuie să-și ia medicamentele.
‎Hai, deschide gura.
‎Hai, Torben.
‎Torben, vrei să deschizi gura?
‎Trebuie să-l oblig, altfel nu le ia.
‎Bravo!
‎Așa.
‎Fata vrea să vorbiți.
‎- Care fată? ‎- Ea.
‎- Fată. ‎- Vrei cafea?
‎Da, vă rog. Aș vrea.
‎Bună ziua.
‎Eu sunt Astrid.
‎Pot să vă întreb ceva?
‎Te cunosc.
‎Nu cred.
‎Vrei să jucăm?
‎Douăzeci și doi.
‎Douăzeci și unu.
‎Douăzeci și trei.
‎Pot să vă întreb ceva?
‎Vă mai amintiți de camionul de absolvenți?
‎Uitați-vă la asta.
‎- Băieți și fete. ‎- Așa e.
‎Recunoașteți pe cineva?
‎Nu-mi plac.
‎- De ce? ‎- Nu sunt cuminți.
‎De ce?
‎Dar pe ea, Ida, v-o amintiți?
‎Nu e fericită. Nu e deloc fericită.
‎Fata a dispărut.
‎Unde e?
‎A dispărut.
‎S-a dus tu-tu, pa-pa!
‎Mă scuzați, ce s-a întâmplat cu el?
‎A fost greu de înțeles.
‎La tomograf nu se vedea nimic, ‎dar a stat în comă trei ani.
‎Apoi l-am luat acasă cum îl vezi.
‎Dar te obișnuiești în 18 ani.
‎Până ce moartea vă desparte.
‎- Vrei o țigară? ‎- Nu, mulțumesc.
‎Dar sunt și avantaje.
‎Tot timpul mă certa că fumez.
‎Nu e niciodată el însuși?
‎Îl zăriți vreodată, măcar pentru o clipă?
‎Ce înseamnă „el însuși”?
‎Acum e așa.
‎Dar aș minți dacă aș zice
‎că nu m-am gândit să-l duc undeva, ‎să aibă altcineva grijă de el.
‎Și totuși,
‎din când mă privește o clipă...
‎și parcă...
‎vechiul Torben e încă acolo, undeva.
‎Fir-ar să fie!
‎Torben?
‎Cheamă o ambulanță!
‎Torben, mă auzi?
‎Încet, încet.
‎Repede, fir-ar să fie! Sunt aici.
‎Gata, încet, Torben.
‎Așa.
‎Liniștește-te, da? Sunt aici.
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum