PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Jakobe.
Pusť mě.
Jakobe, to stačí.
Nelíbí se mi to.
Falke.
PŮVODNÍ POŘAD NETFLIX
PŘIJĎ VE DVĚ ODPOLEDNE DO BAKKENU
Klid.
- Pusť mě. - Oni tě slyší.
- Pusť mě. - Klid.
Promiň.
- Co chceš? - Promiň.
- Promiň, jestli jsem tě vyděsil. - Proč mě sleduješ?
Nepodobáš se jí.
Jste vůbec sestry?
Kdo jsi?
Uhádneš, kdo jsem?
- Falke? - Trefa.
Oni nás slyší.
Musíš jít se mnou. Pojď.
Neublížím ti.
Pojď.
Dělej.
Pojď.
Rychle.
Támhle...
Fajn. Pojď sem nahoru. No tak.
Pojď. Pojď sem. Tady nás neuslyší.
Tady nás neuslyší.
Ano.
Fajn.
Máš ten svůj záznamník?
Dělej. Musíš nahrávat.
Fajn. Bezva.
Dobře.
Nebylas předtím připravená. Jasný?
Teď máš střípky.
A teď porozumíš těm mým.
A... Jo... Dvacet jedna.
- Dobře. Dvacet jedna. - Ano.
- Dvacet jedna jich zmizelo? - Ne, 21 střípků, chápeš?
- Dvacet jedna, 22, 23. Einundzwanzig... - Nechápu to.
- Jakých střípků? - Dost. Dobře.
Dvacet tři, 22, 21... ano!
Dvacet jedna...
- Slyšelas písničku? - Jo.
Ano, takže víš.
- Nejdůležitější je ta... - Ta píseň je...
Ne, sakra. Ta písnička ne.
Ne. Hej, neodcházej.
Prohnali mi mozkem volty. Říkají...
že Ida je Ostara!
- Ida je Ostara? - Jo.
A všechno bylo v té knize.
Jaké knize?
Jakobově. Bylo tam všechno o vejci a Ostaře.
Vzpomeň si.
Musíš to líp vysvětlit.
- Co to bylo za vejce? - Vejce.
Vypila ho a pak se to stalo.
- Co? - To, co stálo v knize.
- Kde je ta kniha teď? - Je fuč. Pryč.
Ale vyplnilo se to.
Protože Jakoba stihl trest.
A Amelia o něco přišla, já trpím a Ida je...
Ida je co?
Co je s Idou?
Tu obětovali.
- Co jsi jí udělal? - Já nic... Nikdy bych jí neublížil.
Co se stalo, když zmizeli?
To se nestalo, když zmizeli, ale dřív.
Dřív? Na...
Na ostrově?
Jo, přesně. Teď to chápeš. Chápeš to.
Co se stalo na ostrově?
Viděl jsem...
Vím, co jsem viděl.
A nedávalo to... Nemělo to logiku.
Udělej to, Falke.
Neboj se.
Co se stalo Idě?
Já nevím. Zeptej se její matky.
- Idiny. Mé matky? - Jo, tvé, Idiny.
- Proč mé matky? - Věděla to.
- Jak to mohla vědět? - Ona Idu zavírala.
Zavírala ji a Idina máma se bála.
Jak to věděla?
Nevím, ale věděla, že Ida zmizí.
Ale...
Vím, že mám pravdu, ale moje střípky zatím nesedí.
Já už dál nemůžu.
Má cesta končí tady. Ale ty můžeš.
Ty zjistíš pravdu.
A kde ji najdu?
Ten řidič.
Řidič má střípky.
Ale ten je v nemocnici. Nemůžu, on je...
Přesně tak, on je blíž.
- Není mu dobře. - Ne. A tobě?
Běž za ním.
Rovnodennost.
Astrid.
Poslechni si tu písničku, Astrid.
Tam i zpátky.
Torbene?
Torbene, slyšíte mě?
Tady Astrid.
Minule jste mi chtěl něco říct.
Šlo o ten maturitní náklaďák?
Torbene?
Jestli slyšíte, dejte mi znamení?
Co tady děláte?
Chtěla jsem se ho na něco zeptat.
Chci, abyste odešla.
Probere se?
Můžete prosím odejít?
- Torbene, jestli slyšíte, dejte znamení. - Neslyší vás. Neslyší nikoho.
Jeho mozek je mrtvý.
Je konec.
Už tam není žádný život.
Ano, ale nemůže se probrat?
- Zítra ho odpojíme. - To ne.
- Můžeme si dělat, co budeme chtít. - Co když...
Můžu strávit poslední chvíle s manželem o samotě?
Jo, ale když... Co když se vzbudí?
Vy to nechápete, že ne?
Je to vaše vina.
Pohnul se.
Pohnul prsty. Torbene? Pohnul se.
Mohla byste přestat?
Jak se opovažujete?
Lene?
Astrid, to jsi ty?
Tys něco věděla.
Vědělas, že Ida zmizí.
Co to říkáš?
Nepouštělas ji ven.
Nutilas ji zůstat v pokoji.
To není pravda, Astrid. Mýlíš se.
Pořád jste se hádaly.
O nic víc než...
jiné puberťačky se svými matkami.
Nechtělas, aby jela tím náklaďákem. To si pamatuju.
To je nesmysl.
Chtěla jsem jen, aby...
na sebe dávala pozor.
Tím jsem nemyslela, že by nemohla na ten výlet.
Ale bylas tehdy malá...
a samozřejmě si pamatuješ věci jinak.
Já ji jen chtěla chránit.
Jak to matky dělávají.
Jako jsem chránila tebe.
Ale...
mě jsi nechránila.
Nebylas se mnou.
- Ne. - Ne.
Ale nikoli svou vinou.
Astrid, já jediná jsem ti tehdy věřila.
Ale to Dennis.
To Dennis mi tě vzal.
Byla jsem nemocná.
A ty jsi pořád říkala, že ji najdu.
- Ano. - Měla jsem devět roků.
A měla jsem devět roků!
Vrátilo se to, že ano?
Vidím to na tobě.
Cítím to. Už to máš zase, že ano?
- Nejsem nemocná. - Ne, to já vím.
Nejsi nemocná.
Nic ti není.
Vždycky jsi měla s Idou zvláštní pouto.
Ano.
Máš zvláštní schopnost.
Musíš jí věřit.
Nic ti není. Nic.
Půjdu otevřít.
Ano.
Dráždí ti to oči?
Máš noční můry často?
Míváš je, když jsi vzhůru?
- Vždy jsem vzhůru, když to přijde. - Probudí tě, ale máš je jen ve spánku.
Ne, já nespím.
Jsem si jistá, že ti připadají skutečné.
Bolí tě často hlava?
- Ne. - Podívej se na bříško.
Až dolů. Ano. A zpátky.
Tak. To je ono.
- Chtěla bych jít domů. - Ano.
A těsně předtím,
slyšíš něco, cítíš pachy nebo máš nějaké pocity?
Ne, předtím ne, ale někdy to v doupěti páchne.
Dobře.
Teď si lehni, prosím.
Jen si lehni. Prosím......
Teď to trochu štípne.
Zhluboka se nadechni.
Prosím, pojďte na chvíli...
Dle mého úsudku jí nic není.
- Já to říkala. - To se mi nezdá.
Je to dobrá zpráva, že je v pořádku.
Vím, že je něco špatně.
Dej na doktorku, Dennisi.
Fyziologicky tam nic není.
Není co vysledovat. Bez nádorů.
Žádná epilepsie a její krevní testy nevykazují nic neobvyklého.
Nic se nenašlo, ale očividně s ní něco je.
Chápu vaši situaci.
Vím, co prožíváte... a cítím s...
Ido?
Pusť mě.
Hned mě pusť.
- Astrid, podívej se na mě. - Pusť mě.
- Zlato, slyšíš mě? - Pusť mě.
Řekni mámě, co je.
Hned mě pusť.
Tati, musíš mi věřit.
Já si to nevymýšlím.
Musela jsem se prát, abych utekla.
Já vím.
Teď si odpočiň.
Jsem tady s tebou.
Ale ty mě neposloucháš.
Jistěže ano. Poslouchám vše, co říkáš.
Přišel si pro mě.
Zkus trochu spát.
Nebylas připravená.
Ale teď máš střípky.
A teď porozumíš těm mým.
- A, jo, 21. - Dvacet jedna jich zmizelo?
Ne, 21 střípků. Dvacet jedna, 22, 23... Einundzwanzig, 22...
Nechápu to. Jakých střípků?
Dost. Dobře.
JEDNADVACÁTÉHO ČERVNA
ZMIZELI STUDENTI
To je slunovrat.
ZIMNÍ SLUNOVRAT
LETNÍ SLUNOVRAT
TŘIADVACÁTÉHO ZÁŘÍ
MOJE NAROZENINY
SMRT 22. PROSINCE ZIMNÍ SLUNOVRAT
DVACET JEDNA MATURANTŮ TRAGICKÝ PŘÍPAD
Tam i zpátky.
Ostara.
Astrid, jsi na řadě.
Ne.
Astrid, jsi na řadě.
Co se tu děje?
Tati, vše to souvisí.
Jsem toho součástí.
- Co to je? - Jsem toho součástí.
Podívej.
Jakob, Amelia a Falke byli na ostrově
za rovnodennosti s Idou. Rovnodennosti.
Ida zmizela.
Ona jediná zmizela, protože ona je vyvolená. Ostara.
Byla na tom ostrově bohyní.
A nevím přesně, co se stalo ani jak,
ale ta data jsou nějak důležitá.
Něco to znamená. Falke pořád opakuje 21.
A 22. a 23. Pořád dokola. Nahrála jsem to.
Jakob zemřel 22. prosince.
Na ostrově byli 21. března, za rovnodennosti.
Jednadvacátého června všichni zmizeli.
To je...
zimní slunovrat
a jarní rovnodennost a 21. je letní slunovrat
a co chybí?
Podzimní rovnodennost.
To je 23. září.
Moje narozeniny.
Mě se to taky týká, tati.
- Copak to nechápeš? - Zlato.
Ty to nevidíš?
Co když to vůbec nebyly přeludy a...
- Musíš si něco poslechnout. - Ano.
Musíš si to poslechnout.
Je nutné, abys mě poslouchal.
Ne, to ne. Podívej se na mě.
Musíš to brát vážně.
- Však ano. - A musíš brát vážně mě.
- Věř mi, beru tě vážně. - Fajn. Poslouchej.
Poslechnu. Poslechnu si to.
- Poslechni si tohle. - Ano.
Fajn. Vydrž. Poslouchej.
- Poslouchej. - Ano.
Počkej.
- Poslouchej. - Ano.
Počkej chvilku. Počkej.
Teď to tam bylo.
Poslouchej. Říká, že jsem na řadě. Řekl to.
Řekl mi to.
To není pravda.
- Astrid. - Ty mě neposloucháš.
Neposloucháš.
- Ne. Ty poslouchej. - Teď to řekl. Nemůže...
Poslouchej mě. Pojď sem.
Měla jsem to. Ještě před minutou.
- Polož to. - Měla jsem to.
- Polož to. - Dávalo to smysl.
Polož ten kazeťák. Tak.
Klid. Sedni si ke mně.
Pojď.
Sedneme si spolu.
Klid, zlato. Dýchej.
Musíš se zbavit té viny.
Víš? Ty za nic nemůžeš. Nemohlas tomu zabránit.
Nemohlas Idu zachránit.
Nemohlas nic dělat.
Ty za to nemůžeš.
A to všechno kolem té Ostary, to jsou báchorky, zlato.
To jsou jen báchorky, víš?
Nemohlas nic dělat.
Neneseš na tom všem žádnou vinu. Tak.
- Ale bylo to tam. - Nadechni se.
Na skupině, kterou jsme zde vytvořili, máme dobré výsledky...
Mohli bychom si prohlédnout pokoj.
Pojď, zlato.
- Tati, nechci tu být. - No tak. Vezmi si věci.
Pojď, zlato.
To je tvůj pokoj.
Jako doma, ano?
Zkus se pěkně zabydlet.
Podíváme se.
VÍTEJ ASTRID
Proč tu musím bydlet?
Nebudeš tu bydlet. Jen tu zůstaneš, dokud se ti neuleví, ano?
A jak se mi uleví?
No...
pro začátek ti nasadí léky.
Aby přestaly ty noční můry.
Víš? A to je dobré.
Takže po těch lécích už nebudu mít noční můry?
Ne, nebudeš.
Vše bude v pořádku.
Ale jak se pak vrátí Ida?
To vyřešíme později.
Dobře?
Vše bude v pořádku.
Jejda, co se stalo Mikale?
Spadla mi.
Ahoj.
Co se děje? Stalo se něco?
Ano.
Jedu domů.
Dobře.
Promiň.
Neomlouvej se. Jen se vrať domů.
Moc se nám po tobě stýská.
Tady Astrid.
Mathias, Jakobův bratr.
Zdravím.
Asi to bude znít divně,
ale přišel vám sem dopis.
Mně?
Ano, můžete si ho vyzvednout v obchodě, kdykoli.
To asi nepůjde. Vracím se na Bornholm.
Dobře, ale je od Jakoba.
Od Jakoba?
Ano, vypadá to, že je z Rumunska.
Z nějakého Marrákeše.
Promiňte, můžeme se někde zastavit?
Tady.
Díky.
Jakob zemřel v Rumunsku?
Ano.
Vy jste věděl, kde je?
Proč jste lhal?
Polekalo mě, když jste v tom začala šťourat.
Nechtěl jsem Jakoba dostat zpět do potíží, kterým unikl.
Jakob se před pár měsíci stavil půjčit si peníze.
Ale byl nějak jiný, klidnější.
Jako by došel smíření.
Nezabil se.
Podle vás ho někdo zabil?
Sebevražda nedává smysl.
Dlouho jsem ho neviděl tak šťastného. Přece by se tam nejel zabít?
Co tam dělal?
Co je to za místo?
Já nevím. Říkal jen, že konečně našel to, co tak dlouho hledal.
„Ostara plóve krví jak voda řěkou.“
Říká vám to něco?
Ne.
Je to vytržené z knihy.
- Slibte, že budete v kontaktu? - Ano.
JAKOB SKIPPER MARRÁKEŠ, RUMUNSKO
Dovolali jste se Astrid.
Právě nemůžu mluvit.
Nechte mi vzkaz a já se ozvu. Ahoj.
Co se stalo? Kde jsi?
Zavolej mi, jo?
Úkol jsem splnil. Má moje střípky.
Vypni tu zasranou písničku. Ticho!
Odpustíš mi?
Chci to napravit.
Vše je na svém místě. Vše má své místo.
A tady...
Vše na svém místě. Vše má místo.