PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Už jedou.
Ahoj.
Jen do toho.
Falke, musíš mi už vrátit tu knihu. Potřebuju tu knihu. Falke...
Falke. Hned mi ji vrať.
- Pojď. - Chci jít dovnitř.
Astrid. Ahoj.
Ráda tě vidím.
Jejda.
Chceš znát tajemství?
Je to moc tajné, tak pojď blíž.
Život... je jedno velké... zklamání.
- Rozumíš? - Pusť mě!
Ido, nemůžeš jet. Musíš zůstat tady.
- Jsi blázen. Uhni. - Ido, ne. Poslyš. Ido.
Nenávidím tě.
Vypadni.
Řekla jsem, ať vypadneš.
To jsem já.
Zlobíš se?
Nezlobím, Astrid. Je to nejlepší den v životě.
Proč bych se měla zlobit?
Nevím.
Promiň.
- Nemám ráda, když se zlobíš. - Ne.
Tady.
Vezmi si to.
Tobě sluší víc.
Je pěkná, že?
Jo.
Přesně tvoje velikost.
Teď už běž.
- Hej, Astrid, je tam Ida? - Ano.
Díky.
Život se prý žije kupředu, ale chápán je až zpětně.
To řekl Kierkegaard.
Copak to tu máme?
To musí být nejmladší dánská maturantka. Vypadáš skvěle, zlato.
Ta je Idy? Vlastně ti docela sluší.
Hej! Dvě minuty!
Zkus si to užít.
Najednou bude po všem. Čas letí strašně rychle.
A pak se za dneškem ohlédneš jako za dnem,
kdy tvůj život začal.
- To si teda nemyslím. - Ano. Budoucnost máš u nohou.
Podívej.
Jsem tak pyšný. Vy dvě jste to nejlepší, co mám.
Moje holčičky.
Hej!
Nastupujte. Musíme jet. Máme rozvrh.
Ido.
Zůstaň tady.
- Teď ne. - Prosím tě, Ido.
Poslechni mě.
Počkej. Lene, dost.
- Přestaň. - Nesmíš odjet.
Lene.
Co to děláš? Dusíš ji.
Díky za návštěvu.
BUDOUCNOST A SVOBODA ČEKAJÍ
- To ne. - Našli jsme náklaďák.
Řidič byl v bezvědomí a děti pryč.
- Ne! - Lene, musíš se uklidnit.
- Jen klid. - Máme venku pátrací hlídky.
- Víte v kolik? - Nevíme kdy.
Víme jen, že jsou všichni pryč, a zdá se, že spolu někam odešli.
Uklidni se.
Proč jsi mě sakra neposlechl?
Šli oslavovat. Jsou to puberťáci. Musíš se uklidnit.
Někde jsou, ne?
To je konec.
PŮVODNÍ POŘAD NETFLIX
Říkalo se, že rozbité zrcadlo značí sedm let neštěstí.
Myslelo se totiž, že to vaše duše se roztříštila.
Tuto pověru lze ale nejspíš vysvětlit tím,
že zrcadla měla v minulosti velkou cenu.
Byl to způsob, jak strašit služebnictvo, aby na ně dávalo lepší pozor.
Posloucháte Hlas noci,
pořad, který vysílám společně s vámi tam venku,
kdy se může stát všechno a nic. Nadešla chvíle pro vaše telefonáty.
Vezměte mě za ruku a řekněte, jaký máte pocit z pověr.
Na lince máme posluchače. Vítejte.
Ahoj. Tady Ghita.
Ahoj, Ghito. Máte zase poblíž puštěné rádio.
Prosím, vypněte to, když voláte.
Ahoj.
Ahoj, Krabe.
Ahoj.
To je hezké. To je pro mě?
Ještě to není hotové. Chce to víc třpytek.
Celé to tím posypeš.
Je to dokonalé.
Kde je Krab? Tady má klepeta.
Krab. Krab a pak...
- Krab už může. - Co budeme dělat?
Krab...
- Ahoj, tati. - Ahoj, zlato.
Můžu na iPad?
Ano, půl hodiny, ano?
- Ahoj. - Ahoj.
Páni. Vypadáš skvěle.
- Hezky voníš. - Děkuju.
- Protože jdeš ven? - No jo.
To je prima.
Kam jdeš?
- To bys chtěla vědět, co? - Ano.
Já jen, že jsem tě viděla ve městě s tou ženskou.
Tvoje...
- Tvá přítelkyně, nebo je to... - Ne.
- Jen jsme šli na kafe. - Jasně. Jo.
Já jen, že jsme na malém městě a já tu taky bydlím, takže jestli...
Byli jsme jen na kafi.
Nejdete ven spolu?
Odstěhovala ses...
- Jak dávno? Před rokem? - Ano.
Nezačínejme s tím, ano?
- Nezačínejme. - Proč?
Chybíš mi.
- Děláš to, protože jdu ven. - Proto ne.
- Ale ano. - Proto ne.
To není fér.
Tys to tak chtěla.
Já nevím, co chci.
Dostal jsem tě.
- Ty jsi ale vůl. - Jsi snadná kořist.
Nedostals mě.
- Nechám dnes Simona u pultu. - Fajn.
Nevadí ti to?
Vítejte zpět. Někdo nám volá do vysílání.
Zdravím vás. Znáte ten pocit...
když si odplivnete přes rameno...
To ti nepomůže.
Haló, kdo je to?
Když tě chtějí, vezmou si tě.
- Kdo je to? - Existuje další realita.
Ta, co je za tou, ve které jsme.
Spojení trochu vypadává.
- Pouštíte si to na repráky? - Slyšíš mě?
Já tam byl, Astrid. Byl jsem tam.
Bohužel budeme asi muset...
Stane se to znovu.
...dát prostor dalšímu posluchači.
Nezavěšuj. To jsem já, Jakob.
Jakob Skipper. Jako ta kouzelná mince, co jsem ti dal.
Nic úplně nezmizí.
- Jaká magická mince? - Nepamatuješ si mě?
Znal jsem tvou sestru Idu. A vím, proč zmizela.
Kdo je to?
Ty údajné pověry jsou skutečné. Je to v té knize.
- Musíme se sejít. - Kdo jste?
Byl jsem tam. Viděl jsem je zmizet.
- Co chcete? - Vím, co se tehdy stalo.
Haló?
Ne, přepni ho zpět.
Dej ho zpátky.
- Neměl jsem to přerušit? - Ne, zavolej mu ještě.
Co to, sakra? Zavolej mu.
Zavolej mu ještě!
- Nevím, jak se jmenuje. - Proč sis nezapsal jeho číslo?
- Ten, co volal. Jak se jmenuje? - Já nevím.
- Zasranej amatére! - Astrid! Co se děje?
TŘI MATURANTI SE NAŠLI ALE KDE JSOU OSTATNÍ?
JAKOB SKIPPER, AMELIA GEISLEROVÁ A FALKE GRAVESEN
JEDNADVACET MATURANTŮ SE STÁLE POHŘEŠUJE
Nad čím přemýšlíš, zlato?
Myslím, že se Ida nevrátí.
Taky se mi po ní stýská.
Stýská se mi po ní neustále.
Ale my se nevzdáme, že ne?
- Ahoj. Co je? - Ahoj.
Díky, že jsi tu. Je s tebou Vera?
- Ano, je v autě. - Fajn, můžeme...
- Můžeme se projít? - Ano.
Díky.
Musím zjistit, co se stalo, když zmizela Ida.
Dobře.
Rozhodla jsem se o tom udělat pořad v rádiu...
a vracím se do Kodaně.
Nikdy jsi o ní nechtěla mluvit. A teď o své sestře budeš dělat pořad?
Já musím.
- Je to jen na pár týdnů. - Ale co Vera?
Vrátím se.
Je mi líto mámy.
Ano, mně je líto nás všech.
Lehni si, ano?
ZÁMEČNÍK
A mám klíče k městské pokladně. Měj se.
- Dobrý. - Zdravím. Je to číslo 106?
Ano. Přejete si?
Jste Jakob Skipper?
Já jsem Astrid. Myslím, že jste se mě asi pokusil kontaktovat.
Ne.
- Vy nejste Jakob? - Ne.
Dobře.
- Našla jsem jeho adresu. - Jen tu adresu používá.
Dobře.
Víte, kde bych ho našla?
Nemám tušení.
Já totiž připravuju pořad o...
Nezúčastním se. Sbalte se a jděte.
Před pár dny se mi pokoušel volat.
Co chtěl?
Nevím.
Má sestra byla mezi těmi, co zmizeli.
- Jak se jmenovala? - Ida.
- Chodili spolu. - Ano.
Pamatuju si ji.
Kevine?
- Pohlídáš obchod? - Ano.
Pojďme dozadu.
Je to můj mladší bratr. Má tu jen adresu.
Takže vám asi nepomůžu.
- Už věky jsem ho neviděl. - Víte, kde by mohl být?
Může být kdekoli.
Jak se říká, Jakob „hledá“.
Co hledá?
Co říkal, když volal?
Řekl, že je viděl zmizet, kromě jiného.
Nic neviděl. Za to vám ručím.
Nevěřte všemu, co říká.
- Proč ne? - Zničili ho.
Ty fámy. Noviny.
Hodili to na něj a ty dva další, co přežili.
Amelia a Falke. Zůstali v kontaktu?
Nemyslím.
- Kdy jste ho viděl naposled? - Hodně dávno.
Je mi líto.
Dobře, kdybyste něco slyšel nebo...
když se objeví... můžete mi zavolat?
Jasně.
- Jak se jmenujete? - Jsem Mathias.
- Díky. - To nic.
Na shledanou.
Nashle.
Ahoj.
Ahoj, Bustere.
- Ahoj, zlato. - Ahoj, Bustere.
- Ahoj. - Ahoj, tati.
Pojď dál.
- Bustere, zlato. - Pojď nahoru.
- Ano. - Ahoj. Moc ráda tě vidím.
Ahoj. Pojď dál.
Bornholm je prý ostrov zalitý sluncem.
Ale když jsem tam já, vždycky leje jako z konve.
No jo. Jednou nám dokonce sněžilo.
- Vážně? - Jeden den, jo.
Nám ne.
Postavili jsme pro Veru sněhuláka, měl mrkev a všechno.
- Vážně? - Ano.
- Co ta vaše bornholmština? - Přestaň!
- To říkáš vždy. - Bornholm má to nejdivnější nářečí.
Nezlob se, ale je to příšerný. Fakt.
- Má vnučka mluví bornholmštinou. - Nemluví bornholmštinou.
- Mluvili jsme po telefonu. - Nemluví bornholmštinou.
„Jéli sme do mjésta.“ To říkala.
To je bornholmština.
To byl vtip.
Přijde ti to milé, ale je to divný.
Jak dlouho zůstaneš v Kodani?
Vlastně ještě nevím.
- Je fajn, že jsi tady. - Je skvělé, že tu můžu zůstat.
- Je to moc fajn. - Jsi tu kvůli práci?
- Ano, jsem. - Co děláš?
Pracuju na jednom pořadu.
O čem je?
O tom tehdy.
Cože?
Chtěla bych udělat...
Pokusit se zjistit, co se opravdu stalo.
Musím to zkusit.
Abych pochopila...
Chtěla jsem kontaktovat Amelii.
- Víš, kamarádku Idy, která... - Ne, nedělej to.
- Musíš s tím ihned přestat. - Tati, to je moje věc.
Ne, musíš toho nechat. Hned.
Nešťourej do toho.
Netušíš, co tím způsobíš.
- Ale musím to zkusit. - Ne.
Já si to nepřeju.
- Dost. - To rozhoduju já.
Ne. To nerozhoduješ ty. Ten případ je uzavřený.
Ano? Našli už Idu?
CO SKRÝVAJÍ? TŘI MATURANTI, KTEŘÍ NEZMIZELI
„MUSELI NĚCO VIDĚT,“
ŘÍKÁ DETEKTIV HARALD BIRCH.
Člověk slouží dlouho a zažije spoustu případů,
ale nic takového. Celý maturitní ročník zmizí beze stopy.
- Pak se objeví. - Jakob?
A Amelia a Falke. Řešit jsme mohli jen ty tři.
Jednadvacet studentů jen tak nezmizí, aniž by si toho někdo nevšiml.
Stále jsem tvrdil, že něco musí vědět, že něco viděli...
Sedněte si sem. Ale něco nám neustále tajili.
- Ano. - Moc jsme s tím nepohnuli.
- Proč jste uzavřel vyšetřování? - Já ne.
Přeložili mě. Říkali, že to nezvládám,
jsem tím posedlý a už se v tom nevyznám. Ale to byly kecy.
Tak jsem si zkopíroval všechny kazety a odešel jsem.
Už nemůžu dál. Je po všem, končím. Můžete si vzít vše, co mám.
Tenhle rozhovor...
je neoficiální.
- Jistě. - Je to důležité.
Ano.
Byl to dlouhý den a ty už tu vysedáváš hodiny, Jakobe, ale...
Prosím, řekneš nám vše znovu od začátku?
Jeli jsme, náklaďák zabrzdil a ostatní potom zmizeli.
- A co potom? - Odešli jsme.
- Odešli jste od nehody? - Hele.
Byli jsme v šoku. Nevěděli jsme, co sakra dělat.
Vůbec vás nenapadlo zavolat policii?
Byl tam zmatek. Tak daleko jsme nepřemýšleli.
- Proč mi nevěříte? - Zní to jen trochu nepravděpodobně.
Spadl jsem a praštil se do hlavy. Omdlel jsem. Nevím, co se sakra...
Nebyl potlučený ani pořezaný. A do hlavy se nepraštil.
Podle vás lže?
Myslím, že musel lhát. Pokud v tom měl prsty.
Nebo ho vydírali, nevím. Ale nevinný není.
Tady je...
Amelia Geislerová. Tohle je hned po té nehodě.
Seděla jsem vzadu. Na konci.
Bylo mi fakt blbě. Musela jsem se vyzvracet.
- A pak, co se stalo? - A pak...
- Náklaďák prudce zabrzdil a... - Ano.
Ocitla jsem se na podlaze a myslela, že umřu.
A tvá nejlepší kamarádka Ida byla taky mezi těmi, co zmizeli, že?
Ano.
Víš, co jsi dělala, když náklaďák zabrzdil?
Zvedla jsem hlavu a...
Ida byla pryč. Všichni zmizeli.
Ano, až na vás tři, že?
Nevím proč. My nic nevíme. Nic jsme neudělali.
- Proč jste utekli? - Zdá se doopravdy smutná.
- Zpanikařili jsme a utekli. - I tak se to dá říct.
Anebo lituje.
Tady je Falke Gravesen.
Bál jsem se.
- Proč ses bál? Co jsi udělal? - Nic.
Poslyš. Mně to můžeš říct.
Vím, že jsi nic neudělal.
Ale Jakob?
Udělal Jakob něco?
- On to začal. - Co začal?
- Všechno. Vzal nás tam. - Jakob?
Přesvědčil nás.
- Vás všechny? - Ano.
Ale hlavně Idu.
- Idu? - Idu Agerskovovou.
Co zmizela.
Ona nechtěla.
Ani já nechtěl.
- Ale řekli, že musím. - Musíš co, Falke?
- Nevím, jak to vše souvisí. - Zabil je?
- Koho? - Vaše spolužáky.
- Byli jsme jen my čtyři. - Kdo?
Ida, Jakob, Amelia a já.
Co ti ostatní?
Ti tam nebyli.
- Nebyli na korbě? - Mluvím o tom ostrově.
O jakém ostrově, Falke?
- O tom z knížky. - Jaké?
- Z Jakobovy knížky. - Takže spolužáci jsou na ostrově?
- Ne, byli jsme tam jen my čtyři. - Nechápu, jak to souvisí.
- O co tady jde? - Taky to nechápu.
Asi jsme tam něco provedli.
- Co jste tam provedli? - Pokazili jsme to.
Všechno se pak zvrtlo.
Co to říká? Jaký ostrov?
Prověřili jsme to. Taky jsme našli ostrov, o kterém mluvil.
Žádné stopy po nezvěstných dětech.
Ten případ snad ani nemá žádnou vyšetřovací verzi.
Zabili je, pohřbili? Utekli s nějakou sektou,
nebo je unesli? Co se stalo?
Jsem přesvědčen o jediném, ti tři něco vědí.
To je k ničemu.
Hledám Larse Geislera. Nebydlí tu?
Zkuste to u Toveho.
- U Toveho? - V hospodě.
Dál v ulici.
Dobře. Díky.
Lars Geisler. Chodí sem?
- Lars? Toho neznám. - Ne?
- Neznám, ne. - Dobře.
- Promiňte. - Hledáte Ladena?
Ten je támhle.
Ladene? Máš návštěvu.
- Dáte mi ještě jedno? - Jo, jasně.
- Zase bez sklenice? - Ne, díky.
Promiňte, jste otec Amelie?
Dáte si pivo?
Nevím, zda si mě pamatujete. Astrid, sestra Idy.
Moc ráda bych...
s ní mluvila.
Není tady.
- Zmizela. - Nevěděla jsem...
Myslela jsem, že zůstala.
Víte, kde je?
- Ty mi nerozumíš? - Ptám se...
Nerozumíš, co říkám?
Už tady není.
Je mrtvá?
Ano, tak nějak.
Chceš vědět tajemství?
Dobře jí tak.
Ty s ní tak naděláš.
Přestaň. Ona nejí, nespí. Není to normální. To není Astrid.
- Chce pozornost. - Ne. Je rozrušená jako my.
- Není jí dobře. Potřebuje pomoc. - Nedám ji vyšetřit. Nic s ní není.
Jak to můžeš říct?
Jsem taky blázen?
Přestaň. Přece jí neublíží, když si s někým promluví?
S dětským psychologem.
Astrid.
Astrid!
Jsi náměsíčná.
Astrid, vzbuď se.
Něco se ti zdá.
Vzbuď se, zlato.
Pojď sem.
Pojď.
Viděla jsem je.
Jak jsi je viděla?
Ve tmě.
Bylo to děsivé místo.
- Tomu se říká záchvat, když... - Ale to bylo skutečné.
Asi ti to tak připadalo, to se ale stává, když se ti po někom moc stýská.
Ochráním tě. Slibuju.
Jsem u tebe.
Vždycky budu.
Mnoho z nás vynaložilo úsilí to překonat.
Nebylo to snadné. Ty taky, že?
Ano.
Máte s Davidem problémy?
To s tím nesouvisí.
Chápu, že s malým dítětem to není snadné.
Tati, volal mi Jakob Skipper.
Tím se to vysvětluje.
Volal mi do živého vysílání v rádiu a říkal, že je viděl zmizet.
Nerad to říkám, ale Jakob Skipper je nemocný.
- Něco není... - Jo.
- Už tehdy nebylo. - Ano, ale nemůže být náhoda,
aby mi teď volal a říkal, že něco ví.
Právě jsem viděla záznamy z výslechů...
a on na nich něco tají.
- Poslyš. - Vidím mu to ve tváři.
Poslouchej, zlato.
Vím, jak se cítíš.
- Ano, ale... - Vím, jak se cítíš.
Sám jsem do toho několikrát spadnul.
Víš?
Musíš ale přijmout, že pravdu o tehdejších událostech nikdo nezná.
Ano.
A musíme s tím žít.
Je to tak?
Pojď sem.
UVIDÍME SE VEČER! TÁTA
Bustere?
Hej. Co je?
Co je?
Ne!
- Vezměte si krabice. - Ano.
Běžte.
Astrid?
Astrid, konec výuky.
- Astrid, prosím. - Co říkal, když volal?
- Co? - Kdo je to?
Co říkal Jakob, když volal?
- Řekněte. - Mathiasi, to jste vy?
Říkala jste, že vám volal můj brácha. Co ale říkal?
No, říkal, že...
- Co? - No...
Co na tom záleží. Je mrtvý. Zabil se.
- Cože? - Skočil.
- Co? - Můj malej brácha je po smrti.
Kdy se to stalo?
To je jedno.
- Už ho nemusíte hledat. - Kdy se to...