Містер Корман
Ну що ж, «Велика фотографія».
З усього, що там є, вона мені подобається найбільше.
Коли заходиш в обсерваторію, там висить величезне фото
на всю стіну, яка розміром більша, ніж у нас в актовому залі.
-Менді. -І що, це весь усесвіт?
Прекрасне питання. Розумієте… Ні. І це найнеймовірніше.
Це лише малесенький шматочок усесвіту.
Якщо підняти пальця…
Підніміть. Так. Добре.
Якщо вийти вночі з дому й отак підняти пальця до неба,
ви, мабуть, закриєте всього одну-дві зірки.
А от якби у вас був телескоп, то ви б побачили оце все.
Усі зірки й галактики, все, що є на цьому фото, –
це лише один шматочок усесвіту завбільшки як кінчик пальця.
І наш час уже вичерпано.
Вибачте. Поки ви ще тут,
маю до вас питання. Я проводжу для себе дослідження.
Хто хоче більше уроків астрономії? Підніміть, будь ласка, руки.
Один, два, три, чотири. Добре.
А хто не хоче?
Рамон. Он як? Чому?
Не знаю.
Мабуть, тому що почуваюся дрібним.
Розумію.
Думаю, зараз слушний момент спитати, як ви почуваєтеся.
Ну, через те, що доводиться сидіти вдома й усе це.
Хтось хоче поділитися, як він почувається?
Ну, добре.
І звідки ця дівчина?
З тіндеру чи… Що там ще є? Бамбл?
От чорт. З джейдейту?
-Реально з джейдейту? -Ні.
Її мама працює з моєю мамою.
-О боже. Ого. -Знаю. Це реально жахливо.
Я не хотів, але мама дуже хотіла, щоб я сходив.
Тому я сказав: «Добре».
Але потім почався локдаун, я подумав, що нічого не буде,
але вона знов про це згадала, і тепер я мушу це робити по зуму.
-Тобі нудно? -Ні.
Бо я б з радістю про це не говорив.
О боже. Вибач, вибач. Просто трохи втомився.
-Так, по тобі видно. -Іди на хрін. Не видно.
-Та ні, просто… Усе нормально? -Та щось кошмари сняться.
Ага.
І про що твої кошмари?
Про натовпи людей без масок.
-Серйозно? -Серйозно. Так.
-Як дивно. -Чому дивно? Цілком…
Просто мої сни якісь беззмістовні.
Такі мені теж сняться. А ці…
-Дуже стрьомні, старий. -Так.
Я все біжу, намагаюся від них утекти.
Кажу їм: «Ідіть на хрін. Якого хріна ви без масок?»
Та хоч куди б я біг, там теж є хтось без маски.
Ага.
І потім я не хочу знов засинати,
щоб їх не бачити.
Ясно.
На роботі захворів один хлопець.
Він заразився на роботі?
Ні. Здається, на сімейному святі.
-Він не каже, та я думаю, що там. -Господи.
І як він?
Не знаю, старий.
Я з ним не говорив.
А ти як?
Та нормально.
Усе добре.
Ти займаєшся музикою?
Ти питаєш, бо… Ти поба…
-Побачила гітару. -Так.
Вибач.
Як незручно вийшло. Я хотів її переставити.
Відкрив зум
і побачив, що вона там стоїть, і такий…
Не хочу справити таке враження, ніби: «Глянь, я музикант,
бо в зумі позаду мене видно гітару».
Наче… Я… Так.
Та було б дивно встати й переставити її.
Ще більше привернув би уваги…
Так. Не думав, що ти побачиш. Вибач.
Нічого. Можемо не говорити про гітару.
-Це нічого. -Та нічого. Я не… Це… Так.
Я музикант. Чи щось таке.
Що значить «чи щось таке»?
Хороше питання. Що значить?
Ну, я не професійно цим займаюся.
Ну, так.Так, це я знаю.
Це добре. Не переживай.
Зажди. А як ти це знаєш?
-Ти ж учитель? -Так.
Я б не погодилася піти на побачення зі справжнім музикантом, тому…
Справжнім музикантом?
Вибач. Я мала на увазі професійним
чи тим, хто крутиться в цьому бізнесі. Індустрії.
Зрозумів. Тоді саме я тобі й потрібен.
Я не хотіла сказати, що ти не справжній музикант.
-Не переживай. Усе добре. Це нічого. -Вибач.
-Ти граєш у якійсь групі чи… -Можеш не розпитувати.
-Ми не повинні про це говорити. -Ні, мені цікаво.
Розкажи.
Добре. Ні, я не граю в групі.
Але самому теж можна багато чого робити.
Якщо накладати звук і так далі.
Ясно. Що значить «накладати звук»?
Це ти записуєш музику,
граєш декілька різних партій, а потім їх об'єднуєш.
А, ясно. Значить, ти записуєш альбом?
Ні.
Що таке взагалі альбом у наш час?
Не знаю.
Так. Я записую…
Не знаю, що я записую. Щось записую. Буде щось круте.
Я вже майже закінчив. Ще треба барабани додати та… Так.
-Це кльово. -Дякую.
І коли збираєшся записувати барабани?
Барабани — це важко. Барабани… Це…
Запис справжньої барабанної установки поки що не можна зробити в кімнаті.
Можна взяти несправжні барабани – так усі й роблять –
але це вже не те.
Тому…
-Ага. -Так.
Добре. То як же ти допрацюєш пісню?
А що?
Я…
Я люблю все доводити до кінця.
Слухай, я про музику нічого не знаю. Тому…
Та всі знають про музику хоч щось.
Я не знаю.
Ти не слухаєш музику?
Слухаю. Я люблю музику.
Але я нічого про музику не знаю.
Яку останню пісню ти слухала?
Навіть не знаю.
А яка пісня тобі зараз подобається?
Не уявляю.
Добре. Згадай якийсь диск, який у тебе був у дитинстві.
У мене не було дисків.
Ага.
Вони були дуже дорогі. Це я пам'ятаю.
Дуже дорогі. Це точно.
Я витрачав на них усі гроші. Усе, що мав, витрачав на диски.
Бо тоді
слухати музику можна було лише так.
Якщо хотів послухати щось конкретне.
А якщо ні – то лише радіо.
-Я слухаю лише радіо. -Уф.
Уф? Що не так з радіо?
Знаєш що? Нічого.
Добре.
Що?
Ні, я просто…
Думаю, в цьому щось є.
Де ти росла?
Я виросла тут.
-О, так? Де? -У Лос-Анджелесі.
Ні, це ясно. Але де?
У Долині.
І я.
-Справді? Де? -У Вен-Найсі.
Оце так збіг. Мої батьки досі живуть на Ранчіто.
Ого.
Ми з тобою, мабуть, гралися в одному парку.
Ми не ходили в парки. Мама їх ненавиділа.
Як можна ненавидіти парк?
Ну, скоріше дитячі майданчики.
Вона терпіти не може пісок, наприклад.
-Яка чарівна жінка. -Гей. Не хами.
Добре. Вибач.
Хочеш її побачити?
Так.
Вона нас познайомила. Треба їй подякувати.
Ось вона.
-Це твої мама й тато? -Так.
-Які милі. -Дякую.
Люблю, коли люди не усміхаються на фотографіях.
Справді? Чому?
Бо так це виглядає щиро.
Мені не хочеться усміхатися, коли на мене наводять камеру.
Ну, вони взагалі ніколи не усміхаються.
-Розумієш? Не лише на фото. -Не може бути.
Ну, якось так і є.
Що значить «якось так»?
У них було дуже важке життя. Зовсім не як у нас.
Вони приїхали звідти, де в той час усе було дуже погано.
Вони сюди приїхали з порожніми руками й усього добилися самі.
Як мої прадідусь з бабусею.
З маминого боку.
У мене лише одне фото прадідуся,
і на ньому він узагалі не усміхається.
-А звідки він був? -З Росії.
З Росії.
-Так. А твої батьки звідки? -З Кореї.
У мене в класі є діти емігрантів.
Тобто їхні батьки сюди переїхали. Як твої.
Це… Є таке.
Тобто?
Ну, вони всі різні, але…
От є одна дівчинка, і вона…
Вона звідси, а от батьки в неї з Ірану.
І вона іноді каже чи пише про таке,
що дуже не схоже на те, про що я думав у десять років.
Розумієш? Наприклад…
Наприклад, вона туди їздила влітку щороку.
А кілька років тому довелося перестати їздити,
бо, я так розумію, вони бояться нашої влади.
І це жахливо.
І мені її дуже шкода,
але мені здається, що певним чином це робить її сильнішою.
Вона така свідома, така кмітлива, така завзята.
Вона виросте й усім покаже. Точно тобі кажу.
Я прямо заклався б. Я б заклався.
-Як її звуть? -Нікі.
Нікі.
Ти не хочеш їсти?
Хочу.
-Авжеж. -І я.
І він каже: «Тому що почуваюся дрібним».
-О боже. -Атож. Я його дуже люблю.
Він дуже щирий, вдумливий хлопець.
А ти почуваєшся дрібним через усесвіт?
Так. А ти хіба ні?
Ну, це не головне, що я відчуваю, коли дивлюся на цю фотографію.
Ти її бачила?
Так, чувак. Я тут виросла.
-Я була в обсерваторії Ґриффіта. -Так. Авжеж, авжеж.
-Люблю «Велику фотографію». -І я теж.
Але ж ти кажеш, що почуваєшся дрібним.
Так і є.
Ясно.
У мене скоріше таке відчуття: «Не віриться, що я – людина».
Розумієш? У мене є тіло, мозок, руки, очі.
Я можу бачити, можу щось робити.
Мені випало на долю бути надскладним механізмом,
бо в усьому порожньому космосі, серед часток пилу й газу
є один камінчик, на якому для цього сприятливі умови?
На ньому є тепла вода,
тому часточки в океані зіштовхуються
знов, і знов, і знов мільярди років,
поки не почнуть з'єднуватися й розмножуватися.
І все це еволюціонувало в мене?
І тепер я сиджу собі і їм смачне овочеве карі,
розмовляю з тобою по зуму.
Як це взагалі?
Це повна протилежність дрібності.
Розумієш? Усе інше таке дрібне. Як так сталося, що я така велика?
Ого.
Ні, великим я не почуваюся ніколи.
-Але ж ти розумієш, про що я. -Так. Це диво.
Ні. Це не диво.
Тому це й настільки круто. Це справді сталося.
Розумієш? Дива – це обман.
Не обов'язково.
-Це визначення дива. -Неправда.
Добре. Яке визначення у слова «диво»?
Зараз.
Диво – це те, чого ти не можеш пояснити.
Добре. Але ж ми можемо це пояснити. Розумієш?
Це ж не якась казочка, яку хтось вигадав. Це наука.
-Наука складається з казок. -Обережніше.
Що?
-Не треба заперечувати науку. -Я не заперечую.
А звучить, наче заперечуєш.
Ти сказав, що наука складається з казок.
Але казки – протилежність науки.
Через казки в нас повно проблем.
Зажди. Наука – принаймні в моєму розумінні –
це коли люди намагаються розібратися, що відбувається. Так?
Але одна з найкрутіших рис науковців – те, що вони такі скромні,
що визнають: вони ніколи ні в чому не впевнені до кінця, на 100%.
Тобто вони роблять усе, що можуть.
Вони все вивчають. Збирають докази.
І намагаються в усьому цьому розібратися, розповідаючи казку.
І ця казка називається «гіпотеза».
Потім вони перевіряють гіпотезу, збираючи ще докази.
Іноді вони помиляються, і казку доводиться змінювати.
Іноді вони мають рацію, і можуть залишити казку,
поки не знайдуть нові докази, які спростують їхню стару казку,
і тоді їм доведеться вигадувати нову казку.
І ти це розповідаєш учням?
Так.
Саме так. Це в мене така ніби промова.
Мені подобається.
Справді?
Ну, дякую.
Але все одно краще їм не казати, що наука складається з казок.
А то вони подумають, що наука – це вигадки.
Добре. А що їм казати?
Можу сказати, що вона з правдивих казок.
Добре.
З казок, що стають дедалі правдивіші.
Прекрасно.
Клас.
Відтепер я саме це їм і казатиму.
-Чудово. Мене влаштовує. -Добре. Якщо тебе влаштовує.
Так. Так.
Добре.
Справді?
Так.
На тебе це не схоже.
Ну, тепер уже ні. А тоді це точно було не дивно.
Важка депресія?
А що значить «важка»?
Що вона була важка.
Цікаво, чи моя тривожність важка.
У тебе тривожність?
Так. Думаю, що так.
Якби вона була важка, ти б зрозумів.
Відчуття від неї дуже погані.
Ну, це не важка.
Ні, мені якось довелося пропустити роботу.
Я сім тижнів пропускала роботу.
Що?
Ні-ні. Це… Я просто…
Я б подумав, що то в мене був важкий напад.
Вимкнемо світло?
Давай.
Тепер я тебе не бачу.
Та нічого.
Пам'ятаєш, колись люди розмовляли по телефону
й не бачили одне одного?
Точно. Це аж у лютому так робили.
Але я чую, як ти дихаєш.
Мені ніби 14 років.
У якому сенсі?
Ну, знаєш, як було тоді з хлопцями.
Ми годинами розмовляли по телефону.
А, точно. Бо ще не можна було водити машину.
Тому не було можливості зустрітися.
Так. Був у мене один хлопець.
Мабуть, можна його так назвати.
Тоді я його так і називала – «мій хлопець»,
але ми навіть особисто не бачилися.
Усе сталося по телефону.
Що сталося?
-О, сталося все. -Що?
Ну, знаєш. Я йому казала, що хочу з ним зробити.
Ага. І що ти казала?
Я тобі не скажу.
-Чому? -Тому що.
Добре.
А ти потім зробила з ним те, що йому казала?
-Ні. -Ні?
Не зробила. Віч-на-віч уже було не те.
Розумієш? Щось було в тому, коли це було по телефону.
Може, добре, що в нас перше побачення по інтернету.
Може.
Як думаєш, що сталося б, якби ми пішли на справжнє побачення?
Не знаю. Я ненавиджу побачення.
-Я теж. -Ні. Я прямо ненавиджу.
Ні. Я теж.
Щойно я приходжу, завжди хочу, щоб усе скоріше скінчилося.
Так.
Бо зазвичай я вже в перші секунд 60 знаю,
що між нами нічого не буде.
Саме так.
А от походів у кафе бракує.
Мені – ні.
Перші побачення не повинні проходити в громадських місцях.
-Це така показуха. -Про що ти взагалі?
Завжди тільки в громадських місцях на випадок, якщо хлопець – ґвалтівник.
Добре.
Але мене турбують скоріше не інші люди.
А сама ситуація.
Ніби співбесіда на роботу.
Сидиш навпроти людини,
ви оцінюєте одне одного,
усе так по-діловому.
А в кінці ви, може, повинні поцілуватися.
Хто хоче цілуватися з людиною, з якою ледь знайомий?
Ми ледь знайомі. Я хочу тебе поцілувати.
І я тебе хочу поцілувати.
Справді?
Так. Думаю, що так.
Але якби це було справжнє побачення, ти б не хотіла?
Мабуть, ні. Так?
На добраніч.
Тоді я б подумав, що не сподобався тобі.
І я не хотів би бути нав'язливим, тому не став би одразу дзвонити.
А тоді ти подумала б, що я не маю серйозних намірів,
бо я не подзвонив.
Тому ти б теж не подзвонила, і ми б далі жили кожен своїм життям.
Ти що, спиш?
ЕМІЛІ
Вибач, я заснула! Які плани на сніданок?
Ну от. Багато всього.
Тому, напевно, я вже піду,
мені до кінця дня треба оформити все це в презентацію.
Ого. Справді багато.
Це…
Дуже цікаво.
Так. Мені точно цікаво.
Ага.
У наш час цікаво жити.
-Що? Прямо зараз? -Так.
Ну, я б не сказав, що це цікаво.
Чому? Через COVID?
Так. І ще багато іншого.
Але ж я кажу про макрорівень.
Не думаю, що є щось більш макро, ніж світова пандемія.
Авжеж, є.
Усе це триває лише кілька місяців.
Так, але, напевно, триватиме ще довго.
Навіть якщо триватиме ще кілька років,
я про цілу епоху, в яку ми живемо.
Не знаю. Здається, що це і є епоха, в яку ми живемо.
Думаєш, що далі буде тільки гірше?
З багатьма це й відбувається.
Але ж з більшістю – ні.
У перспективі, якщо подивитися на цифри – то ні.
Та ну.
Подивімося на життя людей, не лише на цифри.
Знаєш, я з багатьма друзями про це говорила.
-Про що? -І…
з усіх людей, яких ми знаємо,
найбільше через усе, що коїться, панікують білі чоловіки.
-І я… -Ясно.
Я думаю, це через те, що ви завжди мали привілей
розраховувати, що все буде добре, все якось складеться.
А тепер ви зіткнулися з певними труднощами,
і… може здаватися, що це – кінець світу.
Не знаю, що й сказати.
Ну, так. Я білий, і я чоловік, і я…
Я знаю, що це привілей.
Та я не думаю, що вписуюся в ту картину, яку ти описуєш.
Знаю.
Якщо ти вважаєш, ніби я думаю, що все завжди якось складеться,
це значить, що ти мене не знаєш.
Я ніколи не думаю, що щось складеться.
Може, тому ти не доводиш справи до кінця.
Мабуть, я вже піду.
Добре.
-До побачення. -До побачення.
Прокляття.
Вітаю. Це Емілі Сонґ.
Залишіть повідомлення, я передзвоню. Дякую.
Привіт, Емілі. Це Джош.
Залишаю тобі голосове повідомлення.
Не знаю, чи ти їх узагалі слухаєш. Бо я – ні.
Та я хотів вибачитись і не просто смскою…
Мені дуже прикро.
Я знаю, що іноді буваю песимістом. Я не хочу ним бути.
А ще я думав про те,
як ти сказала, що нічого не знаєш про музику.
Вибач, повідомлення буде довге. Я тут дещо слухав.
Пісню «Waterloo Sunset» гурту «The Kinks».
Але насправді неважливо, яку пісню,
і в цьому й суть, я…
Я слухав пісню й намагався згадати, з якого вона альбому,
потім – рік виходу того альбому й інші альбоми, що вийшли у той рік.
І тут я зрозумів, що взагалі не слухаю пісню.
Я був такий зайнятий
думками про всі ці дурні дрібниці, які не мають значення.
І якби я всього цього не знав,
може, я зміг би просто слухати саму музику.
І через це я подумав…
що дуже хотів би послухати якось музику з тобою.
Бо я хочу побачити, як ти це робиш.
Ти… Ти мені дуже подобаєшся.
Ну, все. Бувай.
-Вітаю. Заходьте. -Вітаю. Дякую.
Ласкаво прошу. Ось студія.
-Гарно. -Дякую.
Ну, що ж.
Потрібна решта оплати.
-Кредиткою? -Але ж я заплатив по телефону.
По телефону ви заплатили половину, а другу половину платите на місці.
Зрозумів.
Добре.
Ця штука сьогодні повільна.
Нічого страшного.
Ні, не пройшло.
Але ж я
щойно оплатив першу половину цією карткою…
-Спробую ще раз. -Так, бо…
Може, ця штука… повільно працює.
-Не хоче. Може, ви вичерпали ліміт? -Не вичерпав.
-Вичерпав. -Іншої картки нема?
Є, та я нею ніколи не користуюся.
Бо я вичерпав її ліміт,
тому відкрив цю, бо на ній відсоток нижчий,
і я потроху виплачую борг по тій.
Значить, її має вистачити, щоб оплатити другу половину.
Так і є. Та я собі сказав, що тією карткою користуватися не буду.
Так буде правильно.
-Це важко. -Мені байдуже.
Вибачте.
-Можна ще раз? -Так, починаємо ще раз.
А тепер послухайте.
Зараз, тут, це
Більше ніде
Зараз, тут, це
Більше ніде
-Часи -Час
Час
Добре, добре, до…
Зараз, тут, це
А тепер послухайте.
Зараз, тут, це
Можливо, вони не розуміють, що ми ніколи не спинимося?
Більше ніде
Не спинимося… Не спинимося…
Зараз, тут
Зараз, тут, це
Завдання, що лежить перед нами, нам по силі.
Більше ніде
Ось ми, разом.
Зараз, тут
Зараз, тут, це
Більше ніде
Зараз, тут, це
-Тепер ви бачите. -Більше ніде
А тепер послухайте.
А тепер послухайте. А тепер…
Хочете послухати?
Так, секунду.
-З початку? -Так. Дякую.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька