Nekaj o Širši sliki.
To mi je najljubše.
Če boste šli v observatorij, boste videli ogromno fotografijo
na orjaškem zidu, večjem od naše predavalnice.
-Mandy. -Prikazuje celotno vesolje?
Odlično vprašanje. To je… Ne. To je tisto nenavadno.
To je samo delček vesolja.
Če dvignete prst…
Dvignite ga. Dobro.
Če bi bili ponoči zunaj in prst takole dvignili v zrak,
bi pokrili eno ali dve zvezdi, kajne?
S teleskopom pa bi videli vse to.
Vse te zvezde, galaksije in ostalo na fotografiji
so samo delček vesolja.
Končali smo.
Oprostite. Še nekaj za konec.
Anketno vprašanje ob koncu leta.
Dvignite roko, če si želite še več astronomije.
Eden, dva, tri, štiri. Lepo.
Dvignite roko, če nočete.
Ramon. Res? Zakaj?
Ne vem.
Počutim se majhnega.
Razumem.
Pravšen trenutek je, da vas vprašam, kako se počutite.
Ker morate biti doma.
Bi kdo povedal, kako se počuti?
V redu.
Kje si jo spoznal?
Na Tinderju ali… Kaj je že drugi? Bumble?
O, sranje. Na Jdate?
-Na Jdate? -Ne.
Mami sta sodelavki.
-Mojbog. Vau. -Vem. Res grozno.
Nisem hotel, ampak mama je vztrajala.
Privolil sem.
Potem so nas zaprli in mislil sem, da sem se izmazal,
a je spet začela s tem in dobila se bova na Zoomu.
-Te dolgočasim? -Ne.
Z veseljem ne bi govoril o tem.
Mojbog. Oprosti. Samo utrujen sem.
-Tudi zgledaš tako. -Jebi se. Ni res.
-Ne. Si v redu? -Samo grde sanje sem imel.
Aha.
Kaj si sanjal?
Množico ljudi brez mask.
-Res? -Ja.
-Zelo čudno. -Zakaj je čudno? Kar…
Ker moje sanje nimajo smisla.
Tudi jaz imam take sanje.
-Toda te so bile srhljive. -Ja.
Tečem in jim poskušam ubežati.
"Stran od mene. Zakaj ne nosite mask?" Veš?
Toda kamorkoli grem, je nekje nekdo brez maske.
Ja.
Nočem zaspati nazaj,
ker jih bom spet videl.
Ja.
Sodelavec je okužen.
Se je okužil v službi?
Ne, na družinski zabavi.
-Ne bo priznal, a sem prepričan. -Kristus.
Je v redu?
Ne vem.
Nisva se slišala.
Si ti v redu?
Ja, v redu sem.
Dobro sem.
Igraš glasbo?
Sprašuješ, ker…
-Videla si kitaro. -Ja.
Oprosti.
Tole je res nerodno. Hotel sem jo prestaviti.
Zagnal sem Zoom
in jo zagledal v ozadju in…
Nočem, da bi bilo videti, da se hvalim
s kitaro v ozadju.
Kot… Ja.
Čudno bi bilo tudi, če bi jo umaknil.
Pritegnil bi še več pozornosti…
Mislil sem, da je ne boš opazila. Oprosti.
Ni nama treba govoriti o kitari.
-V redu je. -Ne, v redu je. Jaz… Ja.
Neke vrste glasbenik sem.
Kako "neke vrste"?
Dobro vprašanje.
S tem se ne ukvarjam profesionalno.
Ja. Ja, to vem.
To je dobro. Ne skrbi.
Čakaj. Kako to veš?
-Učitelj si, kajne? -Ja.
Ja. Ne bi hotela na zmenek s pravim glasbenikom.
S pravim glasbenikom?
Oprosti. S profesionalnim…
…z nekom iz te industrije.
Potem sem jaz pravi.
Nisem hotela reči, da nisi pravi glasbenik.
-Ne skrbi. V redu je. Ne skrbi. -Oprosti.
-Si v bendu ali… -Ne sprašuj me o tem.
-Ni nama treba o tem. -Ne, rada bi vedela.
Povej mi.
Prav. Nisem v bendu.
Veliko pa lahko človek naredi sam.
Z nasnemavanjem in podobnim.
V redu. Kaj pomeni nasnemavanje?
Ko snemaš,
odigraš več različnih delov in jih sestaviš skupaj.
Razumem. Torej snemaš album?
Ne.
Kaj sploh danes pomeni album?
Ne vem.
Ja. Snemam…
Ne vem, kaj snemam. Nekaj. Super bo.
Skoraj sem že končal. Samo še bobne dodam in… Ja.
-Kul. -Hvala.
Kdaj boš dodal bobne?
To je zahtevno. Bobni so…
Pravih bobnov še vedno ne moreš posneti doma, veš?
Lahko uporabiš lažne, kar vsi počno,
a to ni isto.
Torej…
-Aha. -Ja.
Kako boš potem končal pesem?
Zakaj?
Jaz…
Rada končam stvari.
Ničesar ne vem o glasbi. Zato…
Vsak ve nekaj o glasbi, kajne?
Jaz ne.
Ne poslušaš glasbe?
Poslušam. Rada imam glasbo.
Samo nič ne vem o glasbi.
Kdaj si jo nazadnje poslušala?
Ne vem.
Prav. Katera pesem ti je trenutno všeč?
Pojma nimam.
V redu. Katere svoje zgoščenke se spomniš iz mladosti?
Nisem jih imela.
Aha.
Spomnim se, da so bile zelo drage.
Zelo drage, ja.
Ves denar sem zapravil za zgoščenke.
Takrat si lahko samo tako poslušal glasbo.
Če si hotel poslušati kaj določenega.
Sicer ti je preostal radio.
-Samo radio poslušam. -Uf.
Uf? Kaj je narobe s tem?
Veš, kaj? Nič.
V redu.
Kaj?
Ne. Samo…
Nekaj je na tem.
Kje si odraščala?
Tukaj.
-Res? Kje? -V LA-ju.
Vem, ampak kje?
V Valley.
Jaz tudi.
-Res? Kje? -V Van Nuys.
Hecno. Moji starši živijo v Ranchitu.
Vau.
Mogoče sva se skupaj igrala v parku.
Nismo hodili v parke. Mama jih je sovražila.
Kako pa to?
Hodili smo na igrišča.
Prezira pesek, med drugim.
-Slišati je očarljiva. -Hej. Bodi prijazen.
Prav. Oprosti.
Jo hočeš videti?
Ja.
Predstavila naju je. Moral bi se ji zahvaliti.
To je ona.
-Tvoja starša? -Ja.
-Prisrčno. -Hvala.
Všeč mi je, če se ljudje na fotografijah ne smehljajo.
Res? Zakaj?
Zdi se mi bolj iskreno.
Ko so me slikali, nisem imel nikoli potrebe po smehljanju.
Ja. Skoraj nikoli se ne nasmehneta.
-Ne le na fotografijah. -Nemogoče.
V bistvu je.
Kako to misliš?
Imela sta težko življenje. Čisto drugačno od našega.
Tam, od koder sta prišla, je bilo zelo hudo.
Sem sta prišla brez vsega, a sta se znašla.
Podobno kot moja prastarša.
Po mamini strani.
Samo eno fotografijo pradedka imam.
Na njej se ne smehlja.
-Od kod je bil? -Iz Rusije.
Rusija.
-Od kod pa sta tvoja starša? -Iz Koreje.
Veliko mojih učencev je prva generacija.
Njihovi starši so se priselili sem, kot tvoji.
Zoprna reč.
Kaj hočeš reči?
Ne, hočem reči… Vsak od njih je drugačen…
Imamo učenko, ki je…
Rojena je tu, starša pa sta iz Irana.
Včasih govori in piše o stvareh
na čisto drugačen način kot jaz pri desetih letih.
Veš?
Vsako poletje je šla v Iran.
Pred dvema letoma pa ne več,
ker se najbrž bojijo naše vlade.
In to je grozno.
Hudo mi je zanjo,
a na nek način jo to dela močnejšo.
Zelo je ozaveščena, bistra in strastna.
Ko odraste, bo razturala. Zagotovo.
Stavil bi na to dekle.
-Kako ji je ime? -Nicki.
Nicki.
Si lačen?
Ja.
-Ja. -Jaz tudi.
Reče: "Počutim se majhnega."
-Mojbog. -Vem. Všeč mi je.
Srčen in pozoren fant je.
Ti vesolje daje občutek majhnosti?
Ja. Tebi ne?
To ni tisto glavno, kar občutim ob gledanju te fotografije.
Poznaš Širšo sliko?
Ja. Odrasla sem tu.
-Bila sem v observatoriju Griffith. -Ja. Seveda.
-Obožujem Širšo sliko. -Jaz tudi.
-Praviš, da ti daje občutek majhnosti. -Ja.
Ja.
Jaz pa si rečem: "Ne morem verjeti, da sem človek."
S telesom, možgani, rokami in očmi.
Da vidim stvari in počnem stvari.
Sem neverjetno zapleten sistem,
ker je v vsem tistem praznem prostoru z drobci prahu in plina
majhen planet, kjer so razmere ravno pravšnje.
Prisotna je topla voda,
zato delčki v oceanu lahko udarjajo drug ob drugega milijarde let,
dokler se ne zlepijo in začnejo razmnoževati.
In iz tega sem se razvila jaz?
Zdaj tu sedim in jem okusen zelenjavni kari ter se s tabo pogovarjam po Zoomu.
Prosim?
Ravno nasprotno od majhnosti.
Vse drugo je zelo majhno. Kako sem lahko tako pomembna?
Vau.
Ja. Nikoli se nisem čutil pomembnega.
-Ampak razumeš me. -Ja. Čudež je.
Ne. Ni čudež.
Ravno to je kul, da se je res zgodilo.
Čudeži so laž.
Ni nujno.
-To je definicija čudeža. -Ni res.
Prav. Definiraj "čudež".
V redu.
Čudež je nekaj nerazložljivega.
Toda to lahko razložimo. Veš?
To ni nekaj, kar si je nekdo izmislil. Znanost je.
-Znanost so zgodbice. -Previdno.
Zakaj?
-Ne dvomi v znanost. -Saj ne.
Slišati je že tako.
Rekel si, da so znanost zgodbice.
Zgodbice so nasprotje znanosti.
Zgodbice nas spravijo v težave.
Čakaj. Znanost razumem tako,
da ljudje poskušajo ugotoviti, kaj se v resnici dogaja.
Najbolje pri znanstvenikih pa je, da so dovolj skromni,
da priznajo, da o ničemer ne morejo biti stoodstotno prepričani.
Potrudijo se po najboljših močeh.
Raziskujejo. Zbirajo dokaze.
In vse poskušajo smiselno povezati v zgodbo.
Tej zgodbi pa rečemo hipoteza.
Potem hipotezo preverijo z zbiranjem dodatnih dokazov.
Včasih se motijo in morajo zgodbo spremeniti.
Včasih imajo prav in ohranijo zgodbo,
dokler ne najdejo novih dokazov, ki izpodbijajo staro zgodbo,
potem pa se morajo domisliti nove zgodbe.
To govoriš učencem?
Ja.
Ja. To je moja zgodba.
Všeč mi je.
Res?
Hvala.
Vseeno jim ne bi smel govoriti, da so znanost zgodbice.
Mislili bodo, da je vse izmišljeno.
Prav. Kaj naj jim rečem?
Lahko rečem, da gre za resnične zgodbe.
V redu.
Da so to čedalje resničnejše zgodbe.
Odlično.
Kul.
Zdaj jim bom govoril to.
-Odlično. -Fino, če ti ustreza.
Ustreza mi.
Prav.
Res?
Ja.
Ni ti podobno.
Zdaj ne več, prej pa.
Huda depresija?
Kaj pomeni "huda"?
Da je bilo hudo.
Morda imam hudo tesnobo.
Si tesnoben?
Ja. Bi rekel.
Vedel bi, če bi bilo hudo.
Kar slabo je.
Potem ni zares hudo.
Ne. En dan nisem poučeval.
Jaz nekaj tednov nisem delala.
Kaj?
Ne. Samo…
Mislil sem, da je bilo z mano hudo.
Bova ugasnila luči?
Prav.
Zdaj te ne vidim.
Nič hudega.
Še veš, ko so ljudje govorili po telefonu,
ne da bi se videli po videu?
Ja. Daleč februarja.
Slišim tvoje dihanje.
Kot bi jih imela spet 14.
Kaj hočeš reči?
Kot nekoč s fanti.
Ure in ure smo se pogovarjali po telefonu.
Ja, ker nihče ni znal voziti.
Ni bilo mogoče biti skupaj.
Ja. Imela sem nekega fanta.
Lahko bi mu tako rekla.
Takrat sem mu rekla "moj fant",
a se nikoli nisva videla v živo.
Zgodilo se je po telefonu.
Kaj se je zgodilo?
-Vse. -Kaj?
Povedala sem mu, kaj bi mu delala.
Aha. Kaj si mu rekla?
Ne bom ti povedala.
-Zakaj ne? -Zato.
Prav.
Si te besede kdaj uresničila?
-Ne. -Ne?
Ne. V živo ni bilo enako.
Po telefonu je bilo drugače.
Dobro je, da sva imela prvi zmenek preko računalnika.
Morda.
Kaj misliš, da bi se zgodilo, če bi šla na pravi zmenek?
Ne vem. Sovražim zmenke.
-Jaz tudi. -Ne, res jih sovražim.
Ne. Jaz tudi.
Takoj ko pridem na zmenek, si želim, da je že konec.
Ja.
Običajno že po 60 sekundah vem,
da je nesmiselno.
Točno tako.
Pogrešam restavracije.
Jaz pa ne.
Prvi zmenki ne bi smeli biti v javnosti.
-Preveč zaigrano je. -Kaj pa govoriš?
Prvi zmenki morajo biti v javnosti, če je tip slučajno posiljevalec.
Prav.
Niso me toliko motili drugi ljudje,
ampak celotna situacija.
Kot bi bil razgovor za službo.
Sediš nasproti nekomu,
oba ocenjujeta drug drugega
in zdi se kot transakcija.
Na koncu naj bi se poljubila.
Kdo hoče poljubiti tako rekoč neznanca?
Z nama je enako, pa te hočem poljubiti.
Jaz tudi tebe.
Res?
Ja.
Na pravem zmenku me pa ne bi?
Najbrž ne, kajne?
Lahko noč.
Mislil bi, da ti nisem všeč.
Ne bi hotel biti vsiljiv in te ne bi takoj poklical.
Mislila bi, da ne mislim resno, ker te nisem poklical.
Ti ne bi poklicala mene in šla bi vsak svojo pot.
Spiš?
OPROSTI, ZASPALA SEM! KAJ BOŠ POČEL ZJUTRAJ?
Veliko je.
Zato bi bržkone morala iti,
ker moram vse to do konca dneva spisati za predstavitev.
Vau. To pa je veliko.
To je…
Zares vznemirljivo.
Ja, zame res.
Ja.
Vznemirljivo je živeti v tem času.
-Zdajle? -Ja.
Ne bi rekel, da je vznemirljivo.
Zaradi covida?
Ja in marsičesa drugega.
Ja, toda govorim v širšem smislu.
Ne more biti širše od svetovne pandemije.
Lahko je.
Tole se dogaja samo nekaj mesecev.
Ja, toda najbrž bo trajalo dolgo.
Četudi bo trajalo več let, govorim o obdobju, v katerem živimo.
Ne vem. To je obdobje, v katerem živimo.
Misliš, da bo postalo še huje?
Za mnoge je tako.
Ne pa za večino.
Ne na dolgi rok, če pogledaš statistiko.
Ja, ampak… Ozrimo se na kakovost življenja, ne le na številke.
O tem sem govorila s številnimi prijatelji.
-O čem? -In…
Od vseh ljudi, ki jih poznamo,
so v tej situaciji najbolj prestrašeni beli moški.
-In… -V redu.
Mislim, da zato,
ker ste vedno pričakovali, da se bo vse v redu izšlo.
Zdaj pa ste soočeni s težavo
in zdi se kot konec sveta.
Ne vem, kaj naj rečem.
Ja, bel sem in moški…
Vem, da je to privilegij.
Mislim pa, da zame to ne velja.
Vem.
Če misliš, da se mi zdi, da se bo vse vedno izšlo…
…me sploh ne poznaš.
Nikoli ne mislim, da se bo nekaj izšlo.
Morda zato ne dokončaš stvari.
Iti moram.
Prav.
-Adijo. -Adijo.
Prekleto.
Dobili ste Emily Song.
Pustite sporočilo. Hvala.
Živjo, Emily. Tukaj Josh.
Puščam ti sporočilo.
Ne vem, če jih sploh poslušaš. Jaz jih ne.
Hotel sem se ti osebno opravičiti. Zato…
Zelo mi je žal.
Vem, da sem včasih negativen, čeprav tega nočem.
Razmišljal pa sem tudi o tem,
da ne veš ničesar o glasbi.
Dolgo sporočilo bo, toda ravno sem nekaj poslušal.
Pesem "Waterloo Sunset" skupine The Kinks.
Ampak vseeno je, za katero pesem gre.
Gre za to…
Poslušal sem pesem, se poskušal spomniti, s katerega albuma je,
katerega leta je album izšel in kateri albumi so še izšli tistega leta.
Ugotovil sem, da sploh nisem poslušal pesmi.
Zaposlen sem bil
z razmišljanjem o drugih, nepomembnih stvareh.
Če ne bi vedel nič od tega,
bi se morda lahko osredotočil na pesem.
Zato sem pomislil,
da bi želel s tabo poslušati glasbo.
Zanima me tvoj pristop.
Zelo si mi všeč.
V redu. Adijo.
-Hej. Kar naprej. -Živjo. Hvala.
Dobrodošel. To je to.
-Super je. -Hvala.
V redu.
Poravnala bova še ostanek.
-S kreditno kartico? -Plačal sem preko telefona.
Polovico si plačal preko telefona, polovico plačaš osebno.
V redu.
Prav.
Danes je počasen.
Nič hudega.
Ni šlo skozi.
Ampak…
Za drugo polovico snemanja sem plačal z isto kartico.
-Še enkrat bom. -Ja, ker…
Morda zato, ker gre počasi.
-Ne. Morda je prazna. -Ni prazna.
-Prazna je. -Imaš še kakšno kartico?
Ja, ampak je nikoli ne uporabljam.
Ker sem jo izpraznil
in uporabljam tole z nižjo obrestno mero,
tisto pa počasi odplačujem.
Najbrž imaš dovolj, da poravnava ostanek.
Ja, toda rekel sem si, da je ne bom uporabljal.
Prav si se odločil.
-Boleče je. -Briga me.
Oprosti.
-Lahko ponoviva? -Ja, dajva.
Poslušajte tole.
Poudarjam tole.
Nikjer drugje.
Poudarjam tole.
Nikjer drugje.
-Časi. -Čas.
Čas.
Super…
Poudarjam tole.
Poslušajte tole.
Poudarjam tole.
Je možno, da ne uvidijo, da ne bomo nikoli odnehali?
Nikjer drugje.
Ne bomo odnehali…
Poudarjam.
Poudarjam tole.
Nalogo, ki nam je bila dodeljena, lahko opravimo.
Nikjer drugje.
Skupaj smo.
Poudarjam.
Poudarjam tole.
Nikjer drugje.
Poudarjam tole.
-Zdaj vidite. -Nikjer drugje.
Poslušajte tole.
Poslušajte tole…
Bi poslušal?
Ja, samo hipec mi daj.
-Od začetka? -Ja. Hvala.
Prevedla Lidija P. Černi