Pán Corman
Dobre teda, Big Picture.
Túto vec mám zo všetkého úplne najradšej.
Ak sa pôjdete do toho observatória pozrieť, táto obrovská fotka je vytlačená
na stene väčšej ako naša veľká sála.
- Mandy. - Takže to je celý vesmír?
Skvelá otázka. A to je... Nie. A to je na tom šialené.
Je to vlastne iba veľmi malý kúsok vesmíru.
Takže, ak zdvihnete prst...
Zdvihnite ich. Áno, dobre.
Ak v noci vyjdete von a zdvihnete takto prst k oblohe,
možno zakryjete tak jednu, dve hviezdy, však?
Ale keby ste mali teleskop, uvideli by ste všetko toto.
Všetky tieto hviezdy, galaxie a všetko na tomto obrázku
je iba jeden prst vo vesmíre.
A to je všetko, na čo máme čas.
Prepáčte. Ešte jedna vec, než pôjdete.
Musím sa vás spýtať otázku do koncoročného prieskumu.
Takže, zdvihnú, prosím, ruky tí, ktorí chcú viac astronómie?
Jeden, dvaja, traja, štyria. Super.
A teraz tí, ktorí ju nechcú.
Ramon. Naozaj? Prečo?
Neviem.
Pri astronómii sa cítim taký malý.
To chápem.
Teraz je asi vhodná chvíľa spýtať sa, ako sa všetci cítite.
Veď viete, keďže sme zavretí doma a tak.
Chce sa s tým niekto podeliť?
Dobre, fajn.
Tak odkiaľ sa to dievča vzalo?
Z Tinderu alebo... Čo je to druhé? Bumble?
Doriti. Zo židovského Jdate?
- Naozaj to bolo Jdate? - Nie.
Jej mama robí s mojou.
- Božemôj. Páni. - Hej. Je to hrozné.
Nechcel som, ale mama ma nútila.
Tak som súhlasil.
Po lockdowne som si myslel, že som sa z toho vyvliekol.
Ale potom to znova vytiahla, takže to bude na Zoome.
- Nudí ťa to? - Nie.
Veľmi rád by som o tom nehovoril.
Bože. Prepáč mi to. Len som trochu unavený.
- Vyzeráš tak. - Choď doriti. Nevyzerám.
- Nie. Len hovorím... Si v poriadku? - Hej, len mávam zlé sny.
Aha.
Čo sa v nich deje?
Je v nich veľa ľudí bez rúšok.
- Naozaj? - Naozaj.
- To je divné. - Prečo? Je to celkom...
Lebo moje sny nedávajú zmysel.
Také mávam tiež. Ale...
- Tieto sú strašidelné, chlape. - Hej.
Len bežím a bežím, snažím sa im utiecť.
„Preč odo mňa, kurva. Prečo nemáte rúška?“ Chápeš?
Ale kamkoľvek idem, všade je niekto bez rúška, chápeš?
Hej.
A potom nechcem znovu zaspať,
lebo ich znovu uvidím.
Hej.
Kolega z práce to dostal.
V práci?
Nie. Myslím, že na rodinnej oslave.
- Neprizná to, ale som si celkom istý. - Ježiši.
Je v poriadku?
Neviem, chlape.
Neozval sa mi.
A ty si v poriadku?
Hej. Hej, som.
Je mi fajn.
Hráš hudbu?
Pýtaš sa, lebo... lebo si...
- Zbadala si gitaru. - Hej.
Prepáč.
To je fakt trápne. Vlastne som ju chcel presunúť.
Spustil som Zoom,
uvidel som ju tam a že...
Nechcem byť ako ten typ: „Pozri na mňa, som hudobník,
lebo mám v pozadí na Zoome gitaru.“
Teda... Hej.
Ale ak ju presuniem teraz, bude to divné.
Iba to k nej pritiahne pozornosť. Takže...
Hej. Nemyslel som si, že ju uvidíš. Prepáč.
To nič. Nemusíme sa o nej rozprávať.
- V pohode. - Nie, v pohode. Nechcem... Áno.
Som hudobník. V podstate.
Čo myslíš tým „v podstate“?
Dobrá otázka. Čo tým myslím?
Asi to, že sa tým neživím.
No, hej. To som vedela.
To je dobre. Neboj.
Počkať. Ako to vieš?
- No, si učiteľ, nie? - Hej.
Hej. Nuž, na rande s ozajstným hudobníkom by som nikdy nešla. Takže...
S ozajstným hudobníkom?
Prepáč. Myslela som profesionálnym...
...alebo teda niekým v tom priemysle. Brandži.
Nuž. Tak to som pre teba ten správny.
Nechcela som povedať, že nie si ozajstný hudobník.
- Nevadí. V pohode. - Ospravedlňujem sa.
- Máš kapelu... - Nemusíš sa na to pýtať.
- Nemusíme o tom hovoriť. - Nie, chcem to vedieť.
Povedz mi to.
Fajn. Nie, nemám kapelu.
Ale veľa vecí môžeš urobiť aj sám.
Hlavne vrstvením a tak.
Aha. Čo je to vrstvenie?
To je, keď nahrávaš
a hráš rôzne časti, ktoré potom zložíš dokopy.
Aha. Takže ty nahrávaš album?
Nie.
Teda, čo je vlastne album?
Ja neviem.
Hej. Robím...
Neviem, čo robím. Ale niečo áno. Bude to skvelé.
Vlastne je to už skoro hotové. Potrebujem už iba bicie a... Hej.
- To znie super. - Vďaka.
A kedy budeš robiť tie bicie?
Bicie sú ťažké. Bicie... sú ako...
Nahrať naozajstné bicie je jediná vec, ktorú ešte stále doma neurobíš.
Môžeš použiť falošné bicie, tak ako všetci, ale nie je to ono.
but it's not the same.
Takže...
- Aha. - Hej.
Dobre. Tak ako tú pesničku dokončíš?
Prečo?
Ja...
Mám rada veci dokončené.
Pozri, ja o hudbe neviem vôbec nič. Takže...
Každý vie niečo o hudbe, nie?
Ja nie.
Ty vôbec nepočúvaš hudbu?
Nie, počúvam. Mám ju rada.
Ale nič o nej neviem.
Akú pieseň si počúvala naposledy?
To netuším.
Dobre. Tak aká sa ti teraz páči?
Fakt neviem.
Dobre. Aké cédečko si pamätáš zo svojho detstva?
Žiadne cédečká som nemala.
Aha.
Boli veľmi drahé. To si pamätám.
Veľmi drahé. Pravda.
Boli to všetky moje prachy. Všetko, čo som mal, som minul na ne.
Lebo vtedy, veď vieš,
to bol jediný spôsob, ako počúvať hudbu.
Ak si chcela počuť niečo konkrétne.
Inak to bolo len rádio.
- Ja počúvam iba rádio. - Uf.
Uf? Čo je zlé na rádiu?
Vieš čo? Nič.
Dobre.
Čo?
Ale nič... Ja len...
Myslím, že si na niečo prišla.
Tak, kde si vyrástla?
Tu.
- Ale, áno? Kde? - V L.A.
Hej, chápem. Ale kde?
V San Fernando.
To aj ja.
- Nie, naozaj? Kde? - Van Nuys.
Sranda. Moji rodičia tam stále žijú.
Páni.
Asi sme sa spolu hrali v parku, alebo čo.
Tam sme nechodili. Mama ich neznášala.
Ako môžeš neznášať park?
Nuž, išlo skôr o ihriská.
Neznáša piesok, okrem iného.
- Znie pôvabne. - Hej. Buď milý.
Dobre, prepáč.
Chceš ju vidieť?
Hej.
Zoznámila nás, mal by som jej poďakovať.
Tu je.
- To sú tvoji rodičia? - Hej.
- To je krásne. - Vďaka.
Mám rád, keď sa ľudia na fotkách neusmievajú.
Naozaj? Prečo?
Asi to pôsobí úprimne.
Ja sa nikdy nechcem usmievať, keď na mňa niekto vystrčí foťák.
Hej. No, oni sa vlastne neusmievajú vôbec.
- Vieš? Nie len na fotkách. - Neverím.
V podstate áno.
Čo myslíš tým „v podstate“?
No, mali naozaj ťažký život. Iný ako my.
A tam, odkiaľ prišli, to vtedy bolo veľmi zlé.
A, veď vieš, potom prišli sem, s ničím, a zvládli to.
Hej. Niečo ako moji prastarí rodičia.
Z maminej strany.
Mám iba jednu fotku svojho pradedka
a na nej sa vôbec neusmieva.
- Odkiaľ bol? - Z Ruska.
Rusko.
- Hej. Odkiaľ sú tvoji rodičia? - Z Kórey.
Pár mojich žiakov je z prvej generácie.
Teda, ich... Prišli sem ich rodičia. Tak ako tvoji.
Je to... niečo.
Čo tým myslíš?
Teda, každý z nich je iný, ale...
Mám v triede dieťa, a ona je...
Ona je odtiaľto, ale jej rodičia sú z Iránu.
A niektoré veci, o ktorých píše a hovorí,
sú také odlišné od čohokoľvek, o čom som v desiatich premýšľal ja.
Chápeš? Napríklad...
Každé leto zvykla chodiť naspäť.
Ale pred pár rokmi musela prestať,
nuž, asi preto, že sa boja našej vlády.
A to je strašné.
A je mi jej strašne ľúto,
ale tiež si myslím, že ju to nejakým spôsobom posilnilo.
Je taká uvedomelá, vnímavá a zanietená.
A vyrastie a všetkým nám to ukáže. Hovorím ti.
Vsadil by som na ňu. Určite.
- Ako sa volá? - Nicki.
Nicki.
Si hladný?
Hej.
- Jasné. - Aj ja.
A hovorí: „Cítim sa taký malý.“
- Ach, môj bože. - Hej. Ľúbim ho.
On je taký citlivý a vnímavý chalan.
Aj ty sa vo vesmíre cítiš malý?
Áno. Ty nie?
Nuž, to nie je to hlavné, čo pri pozeraní na ten obraz cítim.
Ty ten obraz poznáš?
Jasné. Vyrástla som tu.
- Bola som v Griffithovom observatóriu. - Aha. Jasné.
- Big Picture milujem. - To aj ja.
Povedal si, že sa pri ňom cítiš malý.
To áno.
Aha.
Pre mňa je to skôr niečo ako: „Neverím, že môžem byť človekom.“
Chápeš? S telom, mozgom, rukami a očami.
A môžem vidieť a robiť veci.
Môžem byť týmto divným, zložitým strojom,
a vďaka čomu? Tomu, že v tomto prázdnom priestore plnom prachu a plynu,
je malý kameň, na ktorom sú úplne správne podmienky?
A má teplú vodu,
takže čiastočky v oceáne do seba môžu
miliardy rokov znovu a znovu narážať,
až kým sa nespoja a nezačnú sa množiť.
A z nich som sa vyvinula ja?
A teraz tu sedím a jem lahodné zeleninové kari a rozprávam
sa s tebou cez Zoom.
Skrátka... čože?
To je opak malého.
Rozumieš? Všetko ostatné je malé. Ako to, že ja som taká veľká?
Páni.
Hej. Ja sa nikdy necítim veľký.
- Ale chápeš, ako to myslím. - Áno. Je to zázrak.
Nie. Nie je to zázrak.
To je na tom také super. Naozaj sa to stalo.
Chápeš? Zázraky sú podvod.
Nemusia byť.
- To je definícia zázraku. - Nie, nie je.
Dobre. Definuj „zázrak“.
Dobre.
Zázrak je niečo, čo sa nedá vysvetliť.
Aha. Ale toto sa vysvetliť dá. Chápeš?
Nie je to príbeh, ktorý si niekto vymyslel. Je to veda.
- Veda je zložená z príbehov. - Opatrne.
Čo?
- Nebuď proti vede. - Nie som.
No, znie to tak.
Práve si povedal, že veda sa skladá z príbehov.
Ale príbehy sú opakom vedy.
Príbehy nás dostali do mnohých malérov.
Dobre, počkaj. Veda, alebo aspoň ako jej rozumiem ja,
je, keď sa ľudia snažia pochopiť, čo sa vlastne deje, správne?
Ale jedna z najúžasnejších vecí na vedcoch je to, že sú natoľko skromní,
že si priznajú, že nikdy nevedia veci úplne naisto, na 100 %.
Takže, nuž, robia, čo môžu.
Hľadajú. Zbierajú dôkazy.
A snažia sa všetkému dať zmysel tým, že povedia príbeh.
A ten príbeh sa volá hypotéza.
Potom tú hypotézu vyskúšajú pomocou ďalších dôkazov.
A niekedy sa mýlia, a svoj príbeh musia zmeniť.
Niekedy majú pravdu a príbeh si môžu nechať,
pokým nenájdu nové dôkazy, ktoré ich starý príbeh vyvrátia,
a potom si musia vymyslieť nový.
To hovoríš svojim žiakom?
Áno.
Áno. To je môj prejav.
Páči sa mi.
Naozaj?
Tak vďaka.
Ale aj tak by si im nemal hovoriť, že veda je zložená z príbehov.
Budú si myslieť, že je celá vymyslená.
Dobre. Čo im mám povedať?
Mohol by som povedať, že sú pravdivé.
Dobre.
Príbehy, ktoré sú stále pravdivejšie.
Paráda.
Super.
Odteraz im budem hovoriť toto.
- Super. To môže byť. - Dobre. Ak súhlasíš.
Áno, áno.
Dobre.
Naozaj?
Hej.
To neznie ako ty.
No, už nie, ale predtým to tak bolo.
Vážna depresia?
Čo znamená „vážna“?
Že bola vážna.
Ktovie, či mám vážnu úzkosť.
Ty máš úzkosť?
Hej. Myslím.
Nuž, vedel by si, keby bola vážna.
Pripadá mi dosť zlá.
To nie je také vážne.
Jeden deň som vymeškal prácu.
Ja som vymeškala sedem týždňov.
Čo?
Nie, nič. Len... Ja...
Myslel som si, že to, čo mám, je vážne.
Zhasneme svetlá?
Dobre.
Teraz ťa nevidím.
To nevadí.
Pamätáš, keď si ľudia len volali,
bez toho, aby sa videli na videu?
Ach, hej. Dávno, vo februári.
Počujem ťa dýchať.
Akoby sme mali 14.
Ako to myslíš?
Veď vieš, chlapci v tom veku.
Zvykli sme sa cez telefón rozprávať dlhé hodiny.
Aha. No, hej. Lebo nikto nešoféroval.
Takže nebola možnosť byť spolu naživo.
Hej. Napríklad, mala som takého frajera.
Asi by si ho tak mohol nazvať.
Ja som ho tak volala, „môj frajer“,
ale, no, nikdy sme sa nevideli naživo.
Všetko sa to stalo po telefóne.
Čo všetko?
- Ach, všetko. - Čo?
No, vieš. Hovorila som mu, čo by som mu urobila.
Aha. Čo si mu povedala?
Nepoviem ti.
- Prečo nie? - Lebo.
Dobre.
Urobili ste niekedy tie veci, o ktorých si hovorila?
- Nie. - Nie?
Nie. Naživo to skrátka nebolo ono.
Vieš? Cez telefón na tom skrátka niečo bolo.
Možno je dobré, že sme prvé rande mali cez počítač.
Možno.
Čo si myslíš, že by sa stalo, keby to bolo ozajstné rande?
To neviem. Rande neznášam.
- Aj ja. - Nie. Neznášam ich.
Hej, ja tiež.
Hneď, ako prídem, chcem, aby to skončilo.
No, hej.
Lebo väčšinou viem tak v prvej minúte,
že to nikam nevedie.
Presne.
Ale chýbajú mi reštaurácie.
Mne nie.
Prvé rande by nemali byť na verejnosti.
- Je to príliš performatívne. - O čom to hovoríš?
Prvé rande by vždy mali byť na verejnosti, ak by sa z muža vykľul násilník.
Ach.
Ale tí ďalší ľudia ma až tak netrápia.
Skôr tá celá situácia.
Je ako pohovor do práce.
Sedíš za stolom oproti tomu človeku,
a obaja sa, no, navzájom posudzujete
a pripadá mi to ako nejaká transakcia.
A potom, na konci, sa asi máte pobozkať.
No, kto chce pobozkať niekoho, koho práve stretol?
My sme sa práve stretli. A chcem ťa pobozkať.
Aj ja ťa chcem pobozkať.
Áno?
Áno. Myslím, že áno.
Ale na ozajstnom rande by si nechcela?
Asi nie, čo?
Dobrú noc.
Dobrú.
Potom by som si myslel, že sa ti nepáčim.
A nechcel by som byť dotieravý, takže by som ti hneď nezavolal.
A ty by si si potom myslela, že som to nemyslel úplne vážne,
lebo som nezavolal.
Tým pádom by si nezavolala ani ty mne, a pokračovali by sme vo svojich životoch.
Spíš?
PREPÁČ, ZASPALA SOM! ČO MÁŠ NA RAŇAJKY?
A vôbec, je toho veľa.
A preto by som asi mala ísť,
lebo to všetko musím do konca dňa pripraviť do prezentácie.
Páni. Naozaj veľa.
To...
Je to fakt vzrušujúce.
Hej. Aspoň pre mňa.
Hej.
Je vzrušujúce byť práve nažive.
- Čože? Práve teraz? - Hej.
Ja by som to asi vzrušujúcim nenazval.
Prečo, kvôli korone?
Hej. A iným veciam.
Aha. Ale ja hovorím o makro-úrovni.
Neviem, či je niečo viac makro ako globálna pandémia.
Jasné, že je.
Zatiaľ sa to deje iba pár mesiacov.
Hej, ale asi sa to bude diať ešte dosť dlho.
Hej. Ale ak to takto bude ešte aj pár rokov,
mne ide o éru, v ktorej žijeme.
Neviem. Podľa mňa je toto éra, v ktorej žijeme.
Myslíš, že sa to bude len zhoršovať?
To sa deje mnohým ľuďom.
Nie, väčšine nie.
Podľa štatistík nie z dlhodobého hľadiska.
Hej, ale aj tak.
Čo tak pozerať sa na ľudí a nie na čísla?
Vieš, s mnohými kamošmi sme sa o tom rozprávali.
- O čom? - A...
nuž, zo všetkých ľudí, čo poznáme,
vieš, tí, ktorí sú z tohto celého najviac vystrašení, sú bieli muži.
- A ja... - Fajn.
Podľa mňa je to preto, že ste vždy mali privilégium
očakávať, že všetko vyjde, ako má.
A teraz, keď, vieš, keď čelíte ťažkostiam,
sa to môže zdať ako koniec sveta.
Neviem, čo povedať.
No, hej. Som beloch a muž a viem...
Viem, že je to privilégium.
Ale nemyslím si, že zapadám do toho, o čom hovoríš.
Viem.
Počuj, ak si podľa teba myslím, že všetko vždy vyjde,
to znamená, že ma nepoznáš.
Ja si nikdy nemyslím, že veci vyjdú, ako majú.
Možno preto nikdy veci nedokončíš.
Asi by som mala ísť.
Fajn.
- Ahoj. - Čau.
Dokelu.
Ahoj. Dovolali ste sa Emily.
Zanechajte odkaz a ja sa vám ozvem. Vďaka.
Ahoj, Emily. Tu Josh.
Asi ti nechávam odkaz.
Neviem, či ich niekedy počúvaš. Ja nie.
Ale chcel som povedať, že mi to je ľúto, a nechcel som to písať. Tak...
Naozaj mi to je ľúto.
Viem, že občas bývam negatívny. Nechcem takým byť.
Ale tiež som rozmýšľal nad tým, ako si povedala, že nevieš nič o hudbe.
how you were saying that you don't know anything about music.
Prepáč, bude to dlhá správa. Niečo som práve počúval.
„Waterloo Sunset“ od The Kinks.
Ale vlastne nezáleží na tom, čo to bolo,
a to je pointa, ktorú...
Počúval som ju a snažil som sa spomenúť si, na ktorom je albume,
z ktorého roku je ten album, a ostatné albumy, ktoré vyšli v ten rok.
A uvedomil som si, že sa na tú pieseň vôbec nesústredím.
Bol som taký zaneprázdnený
rozmýšľaním nad tými blbými, malými vecami, na ktorých nezáleží.
A keby som všetky tie veci nevedel,
možno by som mohol tú hudbu naozaj počúvať.
A vtedy mi napadlo...
Rád by som s tebou niekedy počúval hudbu.
Chcem vidieť, ako to robíš ty.
Naozaj... sa mi páčiš.
Dobre. Ahoj.
- Ahoj. Tak poď ďalej. - Ahoj, vďaka.
Vitaj. Tak to je ono.
- Nádherné. - Ďakujem.
Dobre.
Len si vezmem zvyšok platby.
- Kreditkou? - Zaplatil som po telefóne, nie?
No, polovicu po telefóne a polovicu tu.
Aha, dobre.
Dobre.
Táto vecička je dnes pomalá.
To je v pohode.
Nie, neprešlo to.
Ale, teda...
Za druhú polovicu som zaplatil tou istou kartou. Takže...
- Skúsim to znovu. - Hej, lebo...
Možno je tá vec... pomalá.
- Nejde to. Možno nemáš peniaze? - Mám.
- Nemám. - Máš inú kartu?
Mám, ale nikdy ju nepoužívam.
Lebo tú som vyčerpal,
tak som si založil túto s nižším úrokom,
a za tú predošlú pomaly doplácam.
Takže ňou asi môžeš zaplatiť za druhú polovicu sedenia.
To je pravda. Ale povedal som si, že ju nebudem používať.
Je to správne rozhodnutie.
- Bolí to. - To mi je jedno.
Pardon.
- Môžeme to dať znovu, prosím? - Ideme znovu.
Teraz počúvajte.
Toto, tu, teraz
Nikde inde
Toto, tu, teraz
Nikde inde
- Časy - Čas
Čas
Dobre, dobre...
Toto, tu, teraz
Teraz počúvajte.
Toto, tu, teraz
Je možné, že si neuvedomujú, že my nikdy neustúpime?
Nikde inde
Neustúpime... Neustúpime...
Toto, tu
Toto, tu, teraz
Úloha, ktorá nám bola zverená, nie je nad naše sily.
Nikde inde
Sme tu spolu.
Toto, tu
Toto, tu, teraz
Nikde inde
Toto, tu, teraz
- Vidíte. - Nikde inde
Teraz počúvajte.
Teraz počúvajte. Teraz...
Chceš počuť túto?
Hej, len sekundu.
- Od začiatku? - Hej. Vďaka.
Preklad titulkov: Martina Mydliar