Greit, "Det store bildet". Det er det jeg liker aller best der.
Hvis du drar til observatoriet, har de skrevet ut et enormt bilde
på en gigantisk vegg som er større enn auditoriet vårt.
-Mandy. -Så det er hele universet?
Flott spørsmål. Du skjønner… Nei. Det er det som er så sprøtt.
Det er bare en liten del av universet.
Hvis man holder fingeren opp…
Hold den opp. Ja. Bra.
Hvis man går ut om natten og holder fingeren opp mot himmelen slik,
så dekker man bare til én eller to stjerner, ikke sant?
Men hvis man har teleskop, vil man se alt dette.
Alle disse stjernene og galaksene og alt på bildet
er bare én finger av universet.
Og det er alt vi har tid til.
Beklager. Én siste ting.
Jeg har et spørsmål til min årlige elevundersøkelse.
Kan dere rekke opp hånden hvis dere vil ha mer astronomi?
Én, to, tre, fire. Flott. Og rekk opp hånden hvis dere ikke vil det.
-Ramon. Jaså? Hvorfor ikke? -Jeg vet ikke.
Det får meg vel til å føle meg liten.
Jeg skjønner det.
Dette er vel også et godt tidspunkt å spørre dere om hvordan dere har det.
Dere må jo være hjemme hele tiden og alt mulig.
Er det noen som vil dele noe?
Ok, greit.
Hvor kom jenta fra?
Tinder eller… Hva er den andre? Bumble?
Pokker, var det Jdate?
-Var det faktisk Jdate? -Nei.
Hennes mor jobber med min mor.
-Herregud. Jøss. -Ja, det er fryktelig.
Jeg ville ikke gjøre det, men mamma ønsket det, så jeg sa "ok".
Så kom nedstengingen, så jeg trodde jeg slapp unna,
men så tok hun det opp igjen, så nå må jeg gjøre det på Zoom.
-Er det kjedelig? -Nei.
-For jeg vil gjerne ikke snakke om det. -Unnskyld. Jeg er bare litt trøtt.
-Du ser trøtt ut. -Faen ta deg. Det gjør jeg ikke.
-Jeg bare lurer på om det går bra med deg. -Jeg har hatt mareritt.
Jaha.
Hva skjer i marerittene?
Masse folk som ikke har på seg maske.
-Er det sant? -Ja.
-Så rart. -Hvorfor er det rart? Det er ganske…
-Mine drømmer gir ikke mening. -Jeg har de også. Men disse…
-De er jævlig skumle. -Ja.
Jeg løper og løper for å slippe unna dem.
"Kom dere vekk. Hvorfor har dere ikke på dere maske?" Ikke sant?
Men samme hvor jeg går, møter jeg noen som ikke har på seg maske.
Ja.
Og så vil jeg ikke sovne igjen, for da ser jeg dem.
Ja.
En fyr på jobben ble smittet.
-Ble han smittet på jobben? -Nei. En familiefest, tror jeg.
-Han nekter å si det, men jeg tror det. -Herregud.
Går det bra med ham?
Jeg vet ikke. Jeg har ikke hørt fra ham.
Går det bra med deg?
Ja. Ja, alt er i orden med meg. Jeg har det bra.
Spiller du musikk?
-Spør du fordi… Du så gitaren. -Ja.
Unnskyld.
Så pinlig. Jeg skulle faktisk flytte den.
Jeg åpnet Zoom og så den i bakgrunnen, og jeg bare…
Vil ikke virke som en sånn fyr… "Se på meg. Jeg er musiker
fordi jeg har en gitar i bakgrunnen."
Liksom… Ja. Men hvis jeg flyttet den nå, ville det være rart.
Da ville den fått mer oppmerksomhet…
Jeg trodde ikke du ville se den. Unnskyld.
-Vi trenger ikke å snakke om gitaren din. -Nei, det går bra. Jeg… Ja.
Jeg er musiker. På en måte.
Hva mener du med "på en måte"?
Godt spørsmål. Hva mener jeg? Kanskje at jeg ikke spiller profesjonelt?
Ja. Ja, jeg vet det. Det er positivt. Slapp av.
Vent, hvordan vet du det?
-Du er lærer, ikke sant? -Ja.
Ja. Jeg hadde ikke sagt ja til å gå på date med en ekte musiker, så…
En ekte musiker?
Unnskyld, jeg mente en profesjonell,
eller, du vet, en i bransjen. I industrien.
Akkurat. Vel, da jeg er den rette.
Jeg mente ikke at du ikke er en ekte musiker.
-Slapp av. Det går bra. -Unnskyld.
-Spiller du i band… -Du trenger ikke å spørre.
-Vi trenger ikke å snakke om det. -Nei, jeg vil vite det. Si det.
Ok. Nei, jeg spiller ikke i band.
Men det er jo mye man kan gjøre alene med overdubbing og alt mulig.
Ok. Hva er overdubbing?
Det er når du tar opp at du spiller masse forskjellig, og så slår det sammen.
Skjønner. Så du lager et album?
Nei.
Jeg mener, hva er et album nå til dags, ikke sant?
-Jeg vet ikke. -Ja, jeg lager…
Jeg vet ikke hva jeg lager. Noe. Det blir flott.
Jeg er snart ferdig, faktisk. Jeg trenger bare trommer og… Ja.
-Høres kult ut. -Takk.
-Så når skal du spille inn trommene? -Trommer er vanskelig. Det er liksom…
Å spille inn trommene er det eneste man fortsatt ikke kan gjøre på et soverom.
Man kan bruke falske trommer, slik alle gjør, men det er ikke det samme.
Så…
-Jaha. -Ja.
Så hvordan skal du gjøre ferdig sangen?
Hvorfor lurer du?
Jeg…
Jeg liker å gjøre ferdig ting.
Jeg vet ingenting om musikk, så…
-Alle vet noe om musikk, ikke sant? -Ikke jeg.
Hører du aldri på musikk?
Jo, jeg liker musikk, jeg bare vet ikke noe om musikk.
-Hva er den siste sangen du hørte på? -Det vet jeg ikke.
Ok, hva er en sang du liker nå?
Definitivt ingen anelse.
Ok. Hvilken CD husker du at du hadde da du var liten?
Jeg hadde ikke CD-er.
Jaha.
Jeg husker at de var veldig dyre.
Veldig dyre. Absolutt. Jeg brukte alle pengene mine på CD-er.
For på den tiden var det den eneste måten man kunne høre på musikk.
Hvis du ville høre noe spesielt.
Ellers måtte man høre på radio.
-Jeg hører bare på radio. -Huff.
Huff? Hva er galt med radio?
Vet du hva? Ingenting.
Ok.
Hva er det?
Nei, jeg bare…
Jeg tror du er inne på noe.
-Hvor vokste du opp? -Jeg vokste opp her.
-Jaså? Hvor? -LA.
Jeg vet det, men hvor?
-San Fernando Valley. -Jeg også.
-Jaså? Hvor? -Van Nuys.
Morsomt. Foreldrene mine bor fortsatt på Ranchito.
Jøss.
Vi må ha lekt sammen i en park eller noe sånt.
Vi dro aldri i parker. Mamma hatet parker.
-Hvordan hater man en park? -Det var heller lekeplassene, ikke sant?
Hun hater sand, blant annet.
-Hun virker sjarmerende. -Hei. Vær snill.
Ok, unnskyld.
Vil du se henne?
Ja. Hun presenterte oss. Jeg bør takke henne.
Her er hun.
-Moren og faren din? -Ja.
-Så søtt. -Takk.
Jeg liker når folk ikke smiler på bilder.
Jaså? Hvorfor det?
Det føles vel bare ærlig.
Jeg føler aldri for å smile når noen peker et kamera mot meg.
Vel, de smiler egentlig aldri.
-Ikke bare på bilder. -Det kan ikke være sant.
-Jo, på en måte. -Hva mener du med "på en måte"?
De hadde et veldig tungt liv. Helt annerledes enn våre.
Og det var veldig ille der de kom fra på den tiden.
De kom tomhendte hit og fant ut av det.
Ja, det er som oldeforeldrene mine. På mammas side.
Jeg har bare ett bilde av oldefaren min, og han smiler ikke i det hele tatt.
-Hvor er han fra? -Russland.
Russland.
-Ja. Hvor er foreldrene dine fra? -Korea.
Flere elever er førstegenerasjons innvandrere.
Deres foreldrene kom hit, slik dine foreldre gjorde.
Det er… Det er en greie.
Hva mener du?
Nei, jeg mener, de er alle forskjellige, men…
Ja, det er en unge som er…
Hun er herfra, men foreldrene er fra Iran. Og tingene hun snakker og skriver om,
er helt annerledes enn de tingene jeg tenkte på da jeg var ti år.
Ikke sant? Hun…
Hun pleide å dra tilbake dit hver sommer.
Men for noen år siden måtte hun slutte fordi de er redde for myndighetene våre.
Og det er fryktelig.
Jeg føler med henne,
men på en måte tror jeg at det gjør henne sterkere.
Hun er liksom så oppmerksom og skarp og lidenskapelig.
Hun vil bli så vellykket når hun blir voksen.
Jeg hadde veddet på den jenta.
-Hva heter hun? -Nicki.
Nicki.
Er du sulten?
Ja.
-Absolutt. -Jeg også.
Han sier: "Det får meg til å føle meg liten."
-Herregud. -Ja, jeg er så glad i ham.
Han er en oppriktig, omtenksom fyr.
-Gjør universet at du føler deg liten? -Ja. Føler ikke du det?
Det er ikke først og fremst det jeg føler når jeg ser på det bildet.
-Kjenner du til Det store bildet? -Ja, kompis. Jeg vokste opp her.
-Jeg har vært på Griffith-observatoriet. -Ja, akkurat.
-Jeg elsker Det store bildet. -Jeg også.
-Du sa det får deg til å føle deg liten. -Det gjør det.
Akkurat. Men for meg er det heller: "Tenk at jeg får være menneske."
Ikke sant? Med en kropp og en hjerne og hender og øyne.
Jeg kan se og gjøre ting.
Jeg får være en sykt komplisert maskin
fordi i alt tomrommet, og blant alle støvkornene og gassene,
er det én liten stein hvor forholdene er helt riktige?
Og den har varmt vann så partikler i havet kan dulte borti hverandre
om og om igjen i flere milliarder år,
helt til de klistrer seg sammen og formerer seg. Og det utviklet seg til meg?
Og nå får jeg sitte her og spise en nydelig grønnsakscurry
og snakke med deg over Zoom. Jeg mener, hva?
Det er det motsatte av liten.
Ikke sant? Alt annet er så smått. Hvordan ble jeg så stor?
Jøss.
Ja, jeg føler meg aldri stor.
-Men du vet hva jeg mener. -Ja. Det er et mirakel.
Nei. Det er ikke et mirakel.
Det er det som er så kult ved det. Det skjedde faktisk.
-Ikke sant? Mirakler er falske. -Ikke nødvendigvis.
-Det er definisjonen av et mirakel. -Nei.
Ok, definer "mirakel".
Ok.
Et mirakel er noe man ikke kan forklare.
Men vi kan forklare dette, ikke sant?
Det er ikke en oppdiktet historie. Det er vitenskap.
-Vitenskap består av historier. -Forsiktig.
Hva?
-Ikke vær anti-vitenskap. -Jeg er ikke det.
Det høres ut som om du er det. Du sa at vitenskap består av historier.
Men historier er det motsatte av vitenskap.
Det er historier som skaper så mye trøbbel.
Ok, vent. Vitenskap, i hvert fall slik jeg forstår det,
er folk som prøver å finne ut hva som virkelig foregår, ikke sant?
Men noe av det kuleste ved forskere er at de er ydmyke nok
til å innrømme at de aldri kan vite noe helt sikkert, liksom 100 %.
Så de gjør sitt beste. De ser seg rundt. De samler bevis.
Og de prøver å få alt til å gi mening ved å fortelle en historie.
Og historien kalles en hypotese.
Så tester de hypotesen sin ved å samle mer bevis.
Og noen ganger tar de feil, og da må de endre historien sin.
Noen ganger har de rett, og da kan de beholde historien
til de finner noe nytt som beviser at den gamle historien var feil,
og så må de finne på en ny historie.
Er det det du sier til elevene?
Ja. Ja, det er det. Det er på en måte det jeg lirer av meg.
Jeg liker det.
Gjør du det?
Vel, takk.
Men du burde fortsatt ikke fortelle dem at vitenskap består av historier.
Da vil de tro at alt er oppdiktet.
Ok. Hva bør jeg fortelle dem?
Jeg kan si at den består av sanne historier.
Ok.
-Historier som blir stadig sannere. -Flott.
-Kult. -Jeg skal fortelle dem det fra nå av.
-Høres greit ut for meg. -Greit. Hvis det er greit for deg.
Det er det. Det er det.
Greit.
Er det sant?
Ja.
-Det virker ikke som om du er det. -Ikke nå lenger, men jeg var det.
Alvorlig depresjon?
Hva betyr "alvorlig"?
Det betyr at den var alvorlig.
Lurer på om angsten min er alvorlig.
Har du angst?
Ja, jeg tror det.
Du hadde visst det om den var alvorlig.
Den føles ganske ille.
Det er ikke alvorlig.
Jeg kunne ikke dra på jobb en dag.
Jeg kunne ikke dra på jobb i sju uker.
Hva?
Nei, nei, det… Jeg bare…
Jeg trodde det jeg hadde, var alvorlig.
Skal vi skru av lysene?
Greit.
-Nå kan jeg ikke se deg. -Det går bra.
Husker du da folk pleide å snakke i telefonen uten å se hverandre på video?
Å, ja. Helt tilbake i februar.
Jeg kan høre at du puster.
Dette er som å være 14 år.
Hva mener du?
Du vet, med gutter på den tiden. Vi snakket sammen i telefonen i timevis.
Akkurat. Ja, ingen kunne kjøre, så man kunne ikke være sammen.
Ja. Jeg hadde denne ene kjæresten. Man kan vel kalle ham det.
Jeg kalte ham "kjæresten min" på den tiden, men vi møtte hverandre aldri.
Alt skjedde over telefonen.
Hva var alt som skjedde?
-Å, alt skjedde. -Hva da?
Du vet. Jeg fortalte ham hva jeg skulle gjøre med ham.
Jaha. Hva sa du?
Det sier jeg ikke.
-Hvorfor ikke? -Fordi.
Ok.
Gjorde du noensinne det du sa du skulle gjøre med ham?
-Nei. -Nei?
Nei, det var ikke det samme ansikt til ansikt.
Ikke sant? Det var noe spesielt ved å snakke i telefonen.
Så kanskje det er bra at vår første date var på en PC.
Kanskje.
Hva tror du hadde skjedd hvis vi hadde dratt på en ekte date?
Jeg vet ikke. Jeg hater dater.
-Jeg også. -Nei. Jeg hater dem.
Nei. Jeg også.
Så fort jeg kommer frem, har jeg lyst til at den skal være over.
Vel, ja.
Vanligvis vet jeg i løpet av de første 60 sekundene at det ikke vil føre til noe.
Nettopp.
-Men jeg savner restauranter. -Det gjør ikke jeg.
Første date burde ikke være blant folk.
-Det er for performativt. -Hva snakker du om?
Første date bør alltid være blant folk, i tilfelle fyren er voldtektsmann.
Ok.
Men det er ikke de andre folkene som plager meg.
Det er hele situasjonen. Det føles som et jobbintervju.
Man sitter overfor personen, og begge vurderer hverandre.
Det føles som forretninger.
Og til slutt skal man kanskje kysse.
-Hvem vil kysse noen de akkurat har møtt? -Vi har akkurat møttes. Jeg vil kysse deg.
Jeg vil kysse deg også.
Vil du det?
Ja, jeg tror det.
Men ikke hvis vi var på en ekte date?
Sannsynligvis ikke?
God kveld.
Så hadde jeg trodd at du ikke likte meg.
Og jeg vil ikke være påtrengende, så jeg hadde ikke ringt deg med en gang.
Og så hadde du trodd at jeg ikke var så seriøs, siden jeg ikke ringte.
Så du hadde ikke ringt meg, og så hadde vi begge bare gått videre.
Sover du?
UNNSKYLD JEG SOVNET! HVA SKAL DU GJØRE TIL FROKOST?
Uansett. Det er mye.
Så jeg bør dra snart,
for jeg må gjøre ferdig presentasjonen innen slutten av dagen.
Jøss, det er mye.
Det er… Det er veldig spennende.
-Ja, for meg er det i hvert fall det. -Jepp.
Det er en spennende tid å være i live.
-Akkurat nå? -Ja.
Jeg ville ikke kalt det spennende.
-Hvorfor ikke? På grunn av covid? -Ja, og mange andre ting.
Men jeg snakker om på makronivå.
Det kan vel ikke bli mer makro enn en global pandemi.
Jo da.
-Dette har bare pågått i noen måneder. -Ja, men det vil nok pågå i lang tid.
Det kan pågå i noen år til, men jeg snakker om hele æraen vi lever i.
Det føles som om dette er æraen vi lever i.
Tror du det bare kommer til å bli verre?
-Det er det som skjer med mange. -Nei, ikke for folk flest.
Ikke i det lange løp, hvis man ser på tallene.
Ja, men hva med å se på folks liv, og ikke bare på tall?
Jeg har snakket om dette med mange av vennene mine.
-Om hva da? -Og, vel, av alle menneskene vi kjenner,
så er det hvite menn som får panikk av hele denne greia.
-Og jeg… -Ok.
Jeg tror det er fordi dere alltid har hatt dette privilegiet
av å kunne forvente at ting bare vil ordne seg.
Og nå som dere opplever litt motgang,
kan det føles som verdens undergang.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Ja, jeg er hvit og mann, og jeg vet det er et privilegium.
Men jeg tror ikke jeg passer inn i det du snakker om.
Jeg vet det.
Hvis du tror at jeg alltid tror at alt vil ordne seg,
så betyr det at du ikke kjenner meg. Jeg tror aldri at noe vil ordne seg.
Kanskje det er derfor du ikke fullfører ting.
-Jeg bør nok komme meg av gårde. -Greit.
-Ha det. -Ha det.
Pokker.
Hei, dette er Emily Song. Legg igjen beskjed, så kontakter jeg deg.
Hei, Emily. Det er Josh. Jeg legger visst igjen en talemelding.
Vet ikke om du hører på dem. Jeg gjør ikke det.
Men jeg ville si at jeg var lei for det, og jeg ville ikke bare skrive det. Så…
Jeg er virkelig lei for det.
Jeg vet jeg kan være negativ, og det er ikke sånn jeg ønsker å være.
Men jeg tenkte også på det du sa om at du ikke vet noe om musikk.
Unnskyld, det blir en lang talemelding. Jeg hørte på noe.
Det var "Waterloo Sunset" av The Kinks.
Men det har ikke noe å si hvilken sang det var, og det er poenget.
Jeg hørte på sangen og prøvde å huske hvilket album den var fra,
og så hvilket år albumet kom ut, og så andre album som kom ut det året.
Og jeg innså at jeg ikke fulgte med på sangen.
Jeg var så opptatt med å tenke på masse andre små, dumme, uviktige ting.
Og hvis jeg ikke visste noe av det,
så kunne jeg kanskje faktisk bare ha hørt på musikken.
Og det fikk meg til å tenke
at jeg gjerne vil høre på musikk sammen med deg en gang.
For jeg vil se hvordan du gjør det.
Jeg liker deg veldig godt.
Ok. Ha det.
-Hei. Kom inn, kompis. -Hei. Takk.
Velkommen. Dette er stedet.
-Så fint. -Takk.
Greit.
Jeg skal bare ha resten av betalingen.
-Kredittkort? -Jeg betalte på mobilen, ikke sant?
Du betaler halvparten på mobilen og halvparten nå.
Skjønner, ok.
Ok.
Den er treig i dag.
Det går bra.
-Nei, det gikk ikke gjennom. -Men jeg…
Jeg betalte for den andre delen med det samme kortet, så…
-Jeg prøver igjen. -Ja, for… Kanskje den… Litt treig.
-Niks. Kanskje du har nådd grensen? -Nei.
-Jeg har nådd grensen. -Har du et annet kort?
Ja, men jeg bruker det aldri.
Jeg nådde grensen, så jeg fikk meg dette fordi det har lavere renter,
og jeg betaler ned det gamle.
Da har du sikkert nok til å betale for resten av økten.
Sant, men jeg har fortalt meg selv at jeg ikke skal bruke det kortet.
Det er det rette valget.
-Smertefullt. -Bryr meg ikke.
Unnskyld.
-Kan vi gjøre det igjen? -Jepp, gjør det igjen.
Nå, hør dette.
Nå, her, dette
Intet annet sted
Nå, her, dette
Intet annet sted
-Tidene -Tiden
Tiden
Ok, ok…
Nå, her, dette
Nå, hør dette.
Nå, her, dette
Er det mulig at de ikke innser at vi aldri vil slutte?
Intet annet sted
Vi slutter ikke…
Nå, her
Nå, her, dette
Oppgaven vi har fått, er ikke for stor for oss.
Intet annet sted
Her er vi samlet.
Nå, her
Nå, her, dette
Intet annet sted
Nå, her, dette
-Nå skjønner dere. -Intet annet sted
Nå, hør dette.
Nå, hør dette. Nå…
Vil du høre den?
Ja, bare vent litt.
-Fra starten? -Ja. Takk.
Tekst: Espen Stokka